ПОСЛЕДНИЯТ КЛИЕНТ
КОНФЕРЕНЦИЯ ПО ПРИЛОЖНА ПСИХОЛОГИЯ И ПСИХИАТРИЯ, СТОКХОЛМ
ЗАТВОРЕНО
Ехо?
Джими, станал си рано. - Налага се, ако искаш да спечелиш.
Той си тръгна. Не видя ли табелката?
Ти искаше да отвориш ресторанта, не аз.
Не се ли изразих ясно, когато казах,
че си искам парите обратно на всяка цена?
Да, и аз работя върху това. - Ти работиш... разбира се.
Добре.
Работи по-усърдно.
Какво пък сега?
По дяволите.
Какво искате?
Сега напускате стаята си. Навън е още нощ.
Излизате в коридора, минавате през стаята на брат си и продължавате.
Какво виждате?
Спалнята на родителите си. Вратата е отворена.
Те спят. Кракът на баща ми виси от леглото.
Може ли да идвате тук, когато ви е страшно?
Може ли да им се противопоставяте? - Да.
Утешават ли ви? Прегръщат ли ви силно?
Баща ми да. Мама винаги спи дълбоко.
След това той ме отнася обратно в леглото.
Той е силен. ОБИЧАЩ БАЩА, ДЕПРЕСИРАНА МАЙКА
Това успокоява ли ви или ви тревожи? - Успокоява ме.
Благодаря, Ерик. Може да седнете.
Дори не знам накъде отиват нещата.
Когато компанията ви започва нещо ново
кое е най-главното?
Да разберем кои са конкурентите. - Тук е същото.
Ние намираме вашите конкуренти.
Това не е ли само семантика?
Аз казвам конкуренти, вие казвате конкуренти.
Ние постоянно се конкурираме с това...
какви сме и какви искаме да бъдем.
Успех и сигурност. Повечето хора искат да бъдат успешни,
а затова трябва да сте готов да поемете риск.
Когато рискуваш може да стане провал, а провалът не е безопасен.
Така е с най-важните неща в живота. Ако пропастта между това кои сме
и кои искаме да бъдем е твърде голяма, идва безпокойството.
Загуба на смисъл, стрес, безсъние.
Заминавате или ще се срещнем другата седмица?
Току-що се върнах от Стокхолм,
така че ще се видим. Дори за по-дълго, отколкото очаквате.
Йохане, какво имам утре?
Лекция в университета в 10:00 в новия корпус.
Направих ти малък план-конспект. - Благодаря.
И само един клиент утре? - Да, знам, че е досадно,
но Расмусен отмени срещата. - Марк Зидений... нов ли е?
Да, да го преместя ли? - И не знаем от какво страда?
Обичам да имам информация. - Знам...
но не искаше да каже нищо. - Загугли ли го?
Единственият Марк Зидений е загинал в автокатастрофа преди пет години.
Значи не е той. - Мога да се обадя и да го отменя?
Недей... до утре. - Ще ти го изпратя на пощата.
Благодаря за вечерята. Беше много вкусно.
Аз ще прибера. - По-добре я сложи да спи.
Да се сменим. Чиниите поне не спорят с мен.
Загубила си е палтото. - Отново ли?
Откраднали й го на тениса.
При предната "кражба" го бе забравила в кафене.
ЖЕСТОКО УБИЙСТВО В СТОКХОЛМ
До момента знаем, че жената е била убита
в затворен ресторант във вторник вечерта
в центъра на Стокхолм.
Полицията още не дава информация за самоличността на жената,
но ние научихме, че е била бременна
и плодът е изрязан и отстранен.
Това е същата зверска процедура,
както в подобни случаи в Копенхаген и Трондхайм.
Тук, в Швеция, намерихме същото съобщение
на стената както в Трондхайм:
"Потъвам в безкрайните дълбини на самотата
и няма кой да ме хване."
"Потъвам в безкрайните дълбини на самотата и няма кой да ме хване."
ДНЕВНИК - 18
"Потъвам в безкрайните дълбини на самотата."
"И няма кой да ме хване."
Написах това в Трондхайм.
Ти си водиш дневник ли? - Не.
Трябва ли да се притеснявам?
Хайде да си лягаме.
Не забравяйте, че отношенията пациент-терапевт
са тест и за самия терапевт.
Клиентът тества терапевта и за да успее терапията
терапевтът трябва да премине теста.
Да? - Бихте ли разяснили това?
Клиентът наблюдава терапевта
точно толкова внимателно, колкото и обратното
и само така между тях могат да възникнат доверителни отношения.
Да? - Как вие преминавате теста?
Това е лесно. Всъщност не е.
Важното е, че терапевтът реагира различно
от родителите... майката или бащата,
които по принцип са причина за страданието.
В тази връзка говорим за...
"коригиращо емоционално преживяване".
Коригиращият емоционален опит означава
терапевтът да създаде реален контакт с клиента.
И това трябва да се заслужи.
Освен това трябва да помним,
че терапевтът е и адвокат на клиента,
и постоянно трябва да защитава истинските му чувства.
ЗАПАЗЕНО МЯСТО ТЕРАПЕВТ С.ХАРГМАТ
ОТ ВАШАТА УЯЗВИМОСТ ЩЕ СЕ РОДИ ВАШАТА СИЛА, ФРОЙД
Да направя ли кафе? - Не, благодаря.
Това зависи от вас.
Здравейте. - Здравейте, вие Марк ли сте?
Да. - Добре дошли.
Трябва ли да предплатя?
Ако можете, да. - Ясно, и тук е като в Макдоналдс.
Първо плати, а после яж. - Да, с карта ли?
В най-добрите ресторанти винаги се плаща след храната.
Веднъж мама и татко ме заведоха в наистина хубав ресторант.
Баща ми плати едва накрая.
Може да платите и след това.
1600 крони? - 1700.
Четох, че тя е най-скъпият психиатър в страната.
Сузане е психолог.
Но най-скъпият. Колко са тук?
Да видим... 1550.
Останалото ще ви дам на дребно.
60... 80...
1700. - Вие Марк ли сте?
Да. - Заповядайте.
Може да седнете тук.
Няма ли да лягам? - Не, започваме с креслото.
Това не стресира ли хората? - Обичам яснотата във всичко.
При други психолози клиентът гадае колко време му остава.
Времето е важен фактор в живота, дори и за психолога.
Откритостта е най-добрата политика.
Кажете ми защо сте тук? - Сложно е.
Какво ви измъчваше,
когато решихте да си запишете час?
Аз искам да умра.
Опитвал ли сте се да се самоубиете?
Започнах веднъж...
но се спрях.
Преди колко време беше?
Не спрях, защото ме беше страх.
Просто разбрах, че това не е достатъчно.
Какво имате предвид? - Не беше достатъчно да умра.
Самоубийството...
Никой не помни самоубийците. Самоубийството е за слабите.
Искам да се почувствам така,
сякаш никога не съм бил тук.
Защо не искате да сте тук?
Някои животи не струват. Никога не е трябвало да се раждат.
Кажете ми нещо за себе си. Имате ли работа?
Да, работя по строителните обекти.
Хващам се на случайни работи и подобни неща.
Имате ли образование?
Това бяха последните ми пари.
Спестявах ги три месеца,
защото вие сте най-добрата. Прочетох го.
Не съм най-добрата. Не става точно така.
Но най-скъпата, а най-скъпото обикновено е и най-доброто.
Работя предимно с бизнесмени
и посреднича при трудови спорове.
Дори не съм сигурна, че съм правилният човек за вас.
Търсил ли сте помощ другаде?
Има чудесни програми за младите.
За младите...
Там може да срещнете други хора,
които се борят със същите проблеми.
Вие не знаете с какво се боря.
Не.
Разкажете ми.
Аз искам да изчезна.
Напълно.
Трябва да е все едно никога не съм бил на Земята.
Разбирате ли какво имам предвид?
Ходил ли сте на психиатър?
Марк, не мисля, че съм човекът, който може да ви помогне.
Не.
Но това е защото вие сте разбрала нещо.
Нещо, което може да знаем само вие и аз... една тайна.
Какво съм разбрала?
Че някои хора не могат да бъдат излекувани.
Те не го заслужават.
Това е както с колите или с домашните любимци.
В един момент вече всичко губи смисъл...
и ги носим за скрап или при ветеринаря.
Не е ли така? - Да.
Да... тогава защо не ми помогнете?
Платих ви както всички останали.
Не е нужно да плащате нищо. - Няма да приемете парите ми?
Значи помагате само на успешните, на които им трябва лека корекция,
а не на нуждаещите се. - Нямам опит с млади хора.
Вие имате дъщеря. - Откъде разбрахте?
Имате ли и други деца?
Не.
Нямам други.
Знам колко силно може да е чувството
за безполезност, особено на 20 години.
Има хора, които искат да им ампутират здрави крайници.
Да... но за щастие това е рядко заболяване.
Но те не се чувстват добре,
докато не им отрежат ръка или крак.
Видях видео на жена, която искаше да бъде ослепена.
Моят случай не е много по-различен.
Искам да бъда изтрит.
Изтрит?
Играл ли сте много компютърни игри?
Светът е игра...
в която не можеш да победиш.
А какво би могло да ви даде усещането, че сте победил?
Тоест какво е за мен победата? - Да... какво ви е нужно,
за да минете през живота с вдигната глава?
Майка ми и баща ми да са ме обичали.
Къде са родителите ви сега?
Вече ги няма...
но това не променя нищо.
Ако родителите ти не те обичат...
ако растеш без любов... тогава животът ти се струва като...
вечно падане в...
безкрайните дълбини на самотата, откъдето никой няма да те извади.
Има ли тоалетна тук?
Сузане? - Да.
Да, тоалетната е... ето там.
Какво, по дяволите, става?
БИЛЕТ ЗА ФЕРИБОТ
"Хиртсхалс-Берген"
Здравей, Сири, обади се на "Фредерик мобилен".
Обаждам се на "Фредерик мобилен".
"Обадихте се на Фредерик Хартман.
Оставете гласово съобщение
или изпратете СМС и ще ви се обадя,
когато мога, благодаря."
Фредерик, аз съм.
Тук нещо не е наред. Много е странно...
Марк... ще трябва да прекъснем малко по-рано.
Дъщеря ми... обадиха се от училище. - Вашата дъщеря?
Съвсем малко стрес и вие вече бягате.
Можем би следващата седмица... - Не.
Ще ви върнем парите обратно. - Искам си платения час.
Мисля, че трябва да седнете отново.
А то дори не е истински час.
Имам 45 минути, остават 40. - Да, но дъщеря ми...
Дъщеря ви може да изчака половин час, Сузане.
Аз чаках за това много повече.
Чувствам се несигурна с вас. - Защо несигурна?
Защо името ми е на билет за ферибот за Берген?
Ровила сте в нещата ми?
Искам да ви помоля да си вървите.
В противен случай ще извикам помощ. - И двамата оставаме тук.
Йохана! - Искам си половиния час.
Платих за най-скъпия психиатър...
Аз съм психолог, но на вас наистина ви трябва психиатър.
Искате да кажете, че съм луд?
Помощта на психолог не е подходяща за всеки.
Свържете се с вашия лекар. Йохана!
Тя вече не е тук. Останахме само ние двамата.
Йохане никога не би си тръгнала... - Седнете, Сузане.
Започваме с креслото. - Йохана!
Йохана!
Къде е тя? - Вече я няма тук.
Това бяха последните ми пари.
Сега дори не знам дали ги искам вече.
Ще се споразумеем ли?
Първите 15 минути бяха непродуктивни.
Остава половин час. Да кажем ли, че имаме половин час?
Аз имам проблем. Ако можеш да ме спасиш...
ще те пощадя.
Ясно ли е?
Но ако крещиш или се опиташ да избягаш...
Моля ви.
Не искам да умра. - Много е възможно.
Другите също не искаха да умират.
Другите?
Значи това сте вие.
Вие сте този, който уби бременните жени.
Аз не съм бременна.
Не става дума за това. - А за какво?
О, Боже!
Бог не слуша хората в нужда. В това е много избирателен.
Напразно си губиш времето.
Слушай, Сузане.
Ще ти дам една допълнителна минута.
Нали времето е важен фактор в живота?
Особено за психолога.
Ще започнем ли терапията?
Хайде.
Аз не мога. Не мога...
"Стъкленото дете".
Нали ти я написа?
"Терапевтични методи за лечение на ненужното дете"
Добре ли се продаде?
"Как се отразяват травмите в детството
на ежедневието на пациентите?"
Не искаш ли да опиташ? Какво имаш да губиш?
"Травмите от детството оставят ясни следи по тялото,
психиката и душата на пациента.
Паметта е мимолетна..."
Трудно ми е, когато съм вързана.
Няма ли само да задаваш въпроси?
Трябва да мога да си водя бележки.
Не мога да го правя, когато съм вързана.
Вие имате нож... а аз седя тук.
Не мога да мърдам.
Ще ми подадете ли бележника? Ето там е.
"Физическа любов от бащата."
"Отсъстваща и потенциално депресирана майка."
"Сега избира жени, които го отхвърлят", еха...
Кой е този?
Ерик Абрахамсен.
Не звучи толкова зле.
Баща, който го обичал и тъжна майка.
Сега е много богат и си пада по студени кучки.
Звучи като луксозен проблем, ако питате мен.
Ще ми позволите ли да опитам?
Казвате, че имате нужда от помощ.
Защо не казвате нищо?
Това някакъв психологически трик ли е?
Убиецът на плода.
Така те наричат, нали? - Убиец.
Звучи толкова... толкова примитивно.
Да отнемеш живота на друг човек е голямо нещо.
Знаете ли какво е чувството? - Не.
Чувствате се, сякаш не вземаме нещо.
И не само това. Усеща се като обратното.
Какво имате предвид? - Сякаш давате.
Давате им свобода.
Така ли се чувствахте? Сякаш има давате свобода?
Това не те ли привлича, Сузане? Да имаш свободата да изчезнеш?
Да се освободиш от всичките си минали грешки?
Аз не съм направила нищо.
И мен ли ще убиеш?
Какво да направя, за да те разубедя?
Ти си психологът.
Защо уби онези жени? - Работата не беше в тях...
а в освобождаването на децата им. - Но тях също ги уби.
Можеш ли да убиеш нещо, което още не е родено?
Още повече те не изпитваха болка. Е, може би малко.
Но ти не си ги спасил.
Спасих ги от непоносим живот. - Какво знаеш за живота им?
Аз знам какво е непоносим живот, а ти не знаеш.
Това са само думи. Сега ме наричат убиец.
Войниците... те отиват на война и се наричат освободители.
Това е колективно решение. - Ако няколко души решат да убиват,
по-справедливо ли е, отколкото ако един отнеме живот?
Не го вярвам. Обратното е.
Сузане, не те разбирам. Имаш половин час, за да ме спасиш.
Няма ли да се разровиш в детството ми?
Разкажи ми за първото си убийство.
Какво искаш да знаеш?
Можеш ли да опишеш с думи какво почувства?
Може би трябва да легнеш на дивана и да затвориш очи.
Искаш ли да ти помогна или просто си играеш с мен, а?
Да се насладиш на момента и да го разтегнеш.
Да гледаш как страдам и плача половин час и след това да ме убиеш.
Просто го направи веднага.
Ти си различна. - Следвай моята терапия
или направи каквото възнамеряваше.
Какво да правя? - Легни и затвори очи...
и ще те върна назад във времето.
Ако опиташ нещо... - Легни и затвори очи.
Добре. Затвори си очите.
Ти си... малко момче.
Малко момче, чийто живот изцяло зависи от възрастните.
Какво виждаш? - Брат си.
Малкият си брат.
Той е мъртъв.
Родителите ми трудно правеха деца. Винаги нещо се объркваше.
Той почина след седмица.
Ти на колко години си? - На три години.
Ти си на три години.
Какво чувстваш относно смъртта на брат си?
Мразя го.
Защо?
Мразя го, защото сега всичко става по-лошо за мен.
С какво се влошава?
Знам, че само повече смърт може да реши проблема.
Първо си помислих, че ще съм аз.
Аз съм, който трябваше да умре.
Но след това си помислих... - Какво си помисли?
Че може да е някой друг.
На колко години си сега?
Може би на пет?
Да, аз съм на пет, когато...
извършвам първото си убийство.
Не на човек, но убийството си е убийство.
Значи дали е мравка ли човек... няма разлика?
Не и за някой кос. - А за човека?
Дълбоко в себе си всички го знаем. - Какво знаем?
Че просто защитаваме собствения си вид.
Но убийството си е убийство.
Независимо дали е мравка или Сузане.
Няма значение какво ще убием,
накрая всичко се свежда до едно и също.
Бог обича всички свои създания еднакво.
Значи си репетирал на кос?
И на куче, като генерална репетиция.
Кучетата са най-близо до хората. Те се издирват.
Слагат обяви по стълбове, а собствениците тичат
от врата на врата с мокри очи.
По-трудно е да се отървете от тялото.
Първият човек, когото уби... бе една от бременните жени ли?
Първият човек...
е бил Адам.
Неговият син Каин извършил първото убийство в историята.
За човек е толкова естествено да отнема живот, колкото и да дава.
Да родиш, да убиеш, да умреш.
Твоето първо истинско... убийство на човек...
На колко години си? - На десет.
Смятам го повече като борба за свобода.
Като Френската революция.
Някои убийства са почти задължителни.
Опитай се да ме пренесеш там.
Върни ме назад във времето.
Къде беше преди това да се случи?
На задната седалка на кола.
Колата на родителите ми. - Какво виждаш?
Голият задник на баща ми.
Баща ми винаги се напиваше повече от мама, въпреки че пиеха еднакво.
ПОМОЩ!
И... какво виждаш сега?
Мотокарът в края на пътя. - Мотокар?
Въпреки че тогава бях още малко момче знаех...
че съдбата отворя врата за мен в труден момент.
Значи майка ти...
и баща ти са пияни... и ти забелязваш мотокар.
Майка ми отваря вратата на колата и крещи:
Седни отпред, Марк!
Тя изкрещя.
След това те пропълзяха на задната седалка...
и заспаха.
Идеята беше проста.
Беше почти като подарък.
Такъв подарък, какъвто получаваш само веднъж в живота.
След това внимателно отпуснах ръчната спирачка.
Излязох от колата.
И какво стана?
За миг съдбата се поколеба.
Но изведнъж вятърът се усили.
Сякаш Бог бе на моя страна.
Не... не е вярно.
Аз... ударих едно рамо.
Точно когато задвижих колелото на съдбата
баща ми се събуди.
Споделихме момента, в който той разбра...
че това е правилният избор.
Беше като болно животно...
което трябваше да бъде евтаназирано.
След това отново заспа.
Баща ми се бори няколко дни в болницата,
преди да се предаде.
Сякаш животът му си струваше, че да се държи за него.
На мястото дойде полиция и ме задържаха.
Полицията ме отведе в участъка.
Считам тази вечер за един вид базов урок.
В тази нощ научих какво значат
доказателствата и техническите улики.
Ако започнеш рано може да станеш наистина добър.
Те бяха педантични.
Имаха съмнения, че е извършено престъпление.
Това е мисленето на полицаите.
Аз научих две неща.
Две неща, които ме преследват оттогава.
Две неща, които чух от подслушан разговор на офицерите.
"Пръстовите отпечатъци съвпадат", каза полицаят.
Хлапето е пуснало ръчната спирачка.
Възможно ли е да са стари отпечатъци?
"Може ли момчето да е седяло на кормилото
през деня или през седмицата и да си е играло?"
Отпечатъците са от лявата ръка.
Това означава, че когато бях на десет
направих грешката на новобранеца.
Повечето хора започват твърде късно.
Извършват някакво емоционално убийство,
когато навършат пълнолетие и край на играта.
Но ако се научиш отрано...
попивайки знания и се учиш от грешките си
може да станеш по-добър от полицията.
А другото? - Другото?
Каза, че си научил две неща.
Да, другото нещо.
То е най-важното.
Може би заради това съм тук днес.
Момчето е твърде малко, за да го съдят.
"Невъзможно да има процес", каза единият полицай.
Тогава другият каза нещо,
което в началото не разбрах.
"Те не са били истинските му родители.
Той е осиновен."
Ето защо те не са се грижели за мен, тези двама идиоти.
Никой не харесва чуждите деца.
Измисли ли как да ме спасиш?
Ти страдаш от изоставеност. Ако си изоставен като дете...
Едно от най-лошите неща, които могат да се случат на човек.
Помислих си и... "Кой ме изостави?"
Тази информация можеш да получиш...
чак когато навършиш 18 години, знаеше ли го?
Не, но... така стоят нещата.
Отидох в офиса на социалната служба на рождения си ден.
Истинската ми майка се беше омъжила
и бе сменила фамилията си.
Може би, за да забрави престъплението си.
Аз разбрах... къде работи.
Цял ден стоях пред работното й място.
Само да знаеше какво е чувството...
да видиш майка си за пръв път.
Ще ме познае ли?
Никога преди не ме бе виждала.
Последвах я до една книжарница.
Може би ще е любов от пръв поглед.
Бях я търсил в Гугъл, но реалността винаги е различна.
Докато тя седеше и говореше аз си помислих:
"Какво да й кажа?"
Не намирах думи.
За кого е?
Това каза.
Сякаш говореше за мен.
"За кого е бебето?"
"Да го оставя ли или..."
"Или да го дам?" - Не, не е вярно.
Не е възможно. - Спомняш ли си какво се случи после?
Аз те следвах през града.
Понякога бях толкова близо до теб,
че можех да вдишам аромата ти.
Миризмата на майка.
Отново събрах смелост.
Приближих се до теб.
Казах: "Здравейте, може ли да поговорим за минута?"
Помниш ли ти какво каза? Ти каза:
"Сега не е най-подходящото време."
И след това си тръгна.
СЪГЛАСИЕ ЗА ОСИНОВЯВАНЕ СУЗАНЕ ХАНСЕН
Не, съжалявам.
Мислех за това какви ще са първите ти думи.
Защо не ми каза нищо?
Не така си представях първата ни среща.
Ти не ми даде шанс. Как бих...
Има причина, поради която се отърваваме от нещата.
Първо... първо се опитах да се самоубия,
но това не бе достатъчно. Не е достатъчно да умреш.
Понякога умирането просто не е достатъчно.
Бих исках да надживея смъртта си,
да видя собственото си погребение,
да почувствам какво е да не си тук.
Твоята майка те изхвърля...
като стара опаковка... като боклук.
Не, Марк, не беше така. - След това намерих Хавиер.
Още един случай на твоята съвест.
Хавиер беше турист с раница.
Хубаво момче наистина, от Испания.
Малко самотен, разговорихме се.
Предложих му да пренощува при мен.
Ако исках да убедя света, че съм умрял
имах нужда от овъглен труп.
Но полицията е педантична. Научих го, когато бях на десет.
Едно нещо се набива на очи, когато се идентифицира овъглен труп.
Зъбите.
Но зъбите на Хавиер...
Напрягах мозъка си... до лудост.
Как трябваше да се отърва от зъбите му?
В автомобилна катастрофа, разбира се,
но колкото и силно да гореше
старият ми Датсун и тялото на Хавиер,
ужасните му зъби щяха да ме издадат.
Сети ли се какво направих?
Ще те пусна да си тръгнеш ако познаеш.
Правилният отговор е, че...
вместо това изтрих следите от собствените си зъби.
Отне ми почти една нощ.
Да премахна последното биологично доказателство
за моето съществуване.
Откраднах няколко стари рентгенови снимки.
Изтрих няколко файла.
Колко пъти бях ходил на зъболекар?
Може би четири или пет...
преди да ме изгонят от училище?
Синът ви е карал с почти 200 км/ч...
преди да се удари в паркирана цистерна...
с бензин.
Да бе видяла този взрив.
Беше невъзможно да се идентифицира тялото.
Беше ми позволено да преживея нещо,
което никой преди мен не е преживявал.
Моето собствено погребение.
Никой не дойде да се сбогува с Марк.
Дори собствената му майка.
Сега вече ме нямаше.
Аз бях нищо.
Когато си тръгнах вече не съществувах.
И тогава...
се случи това.
Аз излетях. Възкръснах...
като Бог на изоставените.
Защитник на необичаните.
С всяка стъпка, която направих,
с всеки удар на крилото все по-силно усещах силата си.
Вече не бях човек.
Бях защитник на неродените.
Отмъщението на скърбящите.
И сега дойдох при теб.
Моята земна майка.
Казаха ми, че е добро семейство.
Бих те дала само ако е добро семейство.
Но ти не ги видя. - Не можеше.
Но...
вие изпробвате употребявана кола...
преди да я купите.
Оглеждате нова къща три или четири пъти, преди да решите,
а ти си търсила семейство за твоето дете
със затворени очи и сляпо доверие.
Не го знаех.
Мислеше ли изобщо за мен? - Разбира се, че мислех.
Лъжеш. - Не, Марк, така беше.
Не, аз умея да разпознавам лъжата.
Знаеш ли как развих тази способност?
По същия начин, по който заекът се научава
да чува лапите на лисицата от километри.
Или той ще чуе тихите звуци на хищника във високата трева,
или с него е свършено.
Или чувам в гласа на баща си,
че е в лошо настроение, или...
"Виж, виж тези дебели малки бузи."
"Накрая той ще изяде и нас."
Съжалявам, Марк. - "Какво, пак ли ми отговаряш!"
"А... колко си нахален! Чуваш ли това, Марта?"
"Момчето пак отговаря."
"Майка ти казва, че не значиш нищо."
"Да!"
Какво мислиш за баща ми? - Съжалявам, Марк, съжалявам
Остава малко време.
Разкажи ми за деня, в който ме даде.
Какво искаш да знаеш? - Какъв ден беше?
Сряда... неделя?
Не си спомням.
Какво помниш?
Помня погледа на баща си.
Аз...
бях родила сама в болницата.
След това се прибрах вкъщи с такси.
Заедно с теб.
"Майка ти смята, че е най-добре
да си изнесеш нещата", каза той.
Те ме изхвърлиха.
Не ме искаха с теб.
Тогава разбрах, че...
че няма да се справя без любовта на майка си.
Бях още дете. Бях само на 16.
Можела си да опиташ.
Мислех, че така и двамата ще оцелеем.
И го направих.
Подписах документа.
А любовта на майка ти?
Никога не съм я имала.
Разбрах го твърде късно.
Тя ме обичаше само когато бях такава, каквато тя искаше.
Не и когато бях себе си. Никога.
"Спиш ли?"
"Знам, че не спиш, Марк."
"Не можеш да измамиш татко, Марк.
Имаме нещо специално, ти и аз."
Извинявай, съжалявам! Не знаех.
Марк, недей. Не прави това.
Недей.
Не го прави.
Не съм перверзник, нали? Ти си моята майка.
Марк... Искам да ти помогна.
Искаш да ми помогнеш?
На отвратителен човек като мен? - Не, ти не си отвратителен.
Да.
Мислиш ли, че трябва да се предам?
Ще ти помогна, ако го направиш. - Верно?
Да. - Ще дойдеш ли с мен в участъка?
Ще го направя, обещавам. Ще направя всичко.
Ако им се обадя... ще говориш ли с тях?
Ще им кажеш ли истината?
Че искаш да съобщиш за убийство?
Да, ще го направя.
Трябва ми паролата ти.
12-10-12.
Рожденият ден на дъщеря ти.
Можеше да избереш моя.
Ще го направя следващия път. - Следващият път?
Приятно ми е да чуя това.
Обадихте се на спешния център. Останете на линия.
Спешен център. - Искам да съобщя за убийство.
Откъде се обаждате?
Ало? - Искам да съобщя за три убийства.
Изведнъж ме обзеха съмнения.
Това моето убийство ли е?
Или е твоето?
Ти ме даде.
Ти ме направи това, което съм.
Аз не знаех. Нищо не знаех.
Не знаеше ли, че когато дадеш дете
всичко може да се случи?
Тогава кой знае? Властите ли са длъжни
да намерят добро семейство?
Ще ги накажат ли за това, което ми се случи?
Не виждаш ли? Сметката не излиза.
Стрелец в училището убива 20 деца.
Какво наказание ще получи? - Не знам.
Една доживотна присъда за отнемане на 20 живота.
Според мен липсват 19 доживотни присъди.
Не го ли разбираш? Сметката не излиза.
Кой още трябва да бъде наказан за останалите 19... родителите?
Родителите, които оставят децата си да седят пред компютъра
през цялото си детство играейки на някакви стрелби?
Или производителите на оръжия? Или разработващите игрите,
които хващат в капан тези бедни души
и ги принуждават да стрелят и да стрелят...
докато вече не могат да правят разлика между игрите и реалността?
Някой от тях ще поеме ли 19-те доживотни присъди?
Какво? Не те дадох, за да станеш зъл.
Няма нищо общо с осиновяването.
Става въпрос за проста аритметика.
Трябва да има баланс в нещата.
Някои хора умират.
Други трябва да платят цената.
Кой е виновен тук?
Ти или аз? - Не знам.
А какво да кажем за невинните жени?
Тези, на които са изрязали зародиша?
Кой държеше ножа? Аз ли бях?
Или ти?
Кой хвърли детето ти на лъвовете?
Какво ще отговориш, когато застанеш
пред твоя съдник и той те попита:
"Признава ли обвиняемата своята вина?"
Извинявай. Съжалявам, съжалявам...
Съжаляваш... Трябва да те утеша ли?
Това грях ли е за теб?
Какво?
Пий.
Ти кърми ли ме?
Колко дълго?
Една седмица.
Ако знаех, че ще е толкова кратко...
щях да се наслаждавам повече.
Опитвам се да си спомня, но не мога.
Какво пък...
Може да опиташ, ако искаш... да видиш...
Да видя? - Да.
Хайде, Марк.
Моето любимо, любимо момче.
Мамо...
Трябваше да ме убиеш, когато имаше възможност, мамо.
Децата, които не искаш, трябва да ги убиваш веднага,
защото иначе те ще се върнат. Може да нямаш трети шанс.
Здравей, Сири.
Обади се на Фредерик. Обади се на "Фредерик мобилен".
Помощ!
Мамо, там има една зла жена.
Тя... тя ме удря.
Помощ!
Той ме убива!
Помощ!
Мамо...
"Изпращане без тема?" Не.
Искаш ли приказка за лека нощ?
Имало едно време една майка. Тя имаше две деца.
Момиче и момче.
Тя много обичаше момичето,
но толкова много не обичала момчето,
че го е дала на някакви непознати, които дошли един ден.
И един ден синът решил да открадне момичето от майка й.
Не. - Да, да.
В тези истории винаги става така.
Нелюбимото дете ще покаже на майката
какво е да загубиш. Да загубиш всичко.
И така синът взел момичето от майка му.
Виждаш ли? Ето я.
Ребека. "Здравей, Ребека, здравей."
"Аз познавам майка ти."
"Идвам да те взема... така че трябва да дойдеш с мен."
"Влизай в колата."
О... уморена ли си?
Тогава ще ти доразкажа приказката утре.
Помощ!
БРЕМЕННОСТ И РАЖДАНЕ
Къде съм?
Ти си вкъщи. - Къде е дъщеря ми?
Когато приказката е интересна нямаш търпение да чуеш края, нали?
Ребека!
Ребека, чуваш ли ме?
Не.
Не мисля, че тя те чува.
Ти си го планирал.
Ти си планирал всичко. - Да.
Че... ще ме доведеш тук.
Видях го.
Билетът за ферибот, който си купил на мое име.
Това бе моята кола. Защо?
Аз съм богът на изоставените.
Необичаното дете има две възможности.
Ти сама си го написала.
Пренебрегнатото дете може да развие
изострена представа за себе си,
за да докаже, че е достойно да бъде обичано.
Имах чувството, че пишеш директно за мен.
Ти ми я надписа.
Аз знам какво е да умреш.
Иначе нямаше да имам право да отнемам живота на другите...
Все пак всичко може да свърши иначе.
… животът на сестра ми.
Не!
Не, вече имаш мен. Пусни я.
Марк, не!
Марк! Ребека, бягай!
Ребека!
Бягай!
Ето как трябва да се бориш за детето си.
Ти... тя не е при теб.
Виждаш ли?
Забравата... там долу. Във водата.
Може да се върнеш в нея... и да се загубиш.
Сякаш никога не те е имало.
Марк.
Нелюбимото дете...
умира много пъти всеки ден.
Това е нищо.
ПОЛИЦИЯ
Сузане.
Така... добре ли се държаха с теб?
Съжалявам, че ни отне няколко дни,
но трябваше да разрешим някои проблеми.
Искам да видя съпруга си и дъщеря си.
Твоята дъщеря? Ти каза, че той я е отвлякъл
или се е преструвал, че я е отвлякъл. Така ли е?
Да, така ме тестваше.
Тестваше те? За какво?
За да види...
за да види моята любов и да провери
имам ли такава в себе си.
Искаше да види как се боря за живота й.
Твоят син Марк, когото си дала за осиновяване
е загинал в автомобилна катастрофа.
Била е фалшива автокатастрофа, но защо...
защо се отнасят към мен така,
сякаш съм направила нещо нередно?
Разрешиха ли ти да позвъниш? - Един път!
Сигурен съм, че разбираш, че при такива случаи
не искаме да правим грешки. Трябва да следваме процедурата.
Какви грешки? Аз бях отвлечена,
а сега ме третират като престъпник.
Вземат ми ДНК, пръстови отпечатъци...
Отпечатъците ти бяха върху банките
със зародишите в онзи вагон.
Просто трябва... Този син, който те е намерил...
искаш да кажеш, че той е убил онези жени?
Казах го хиляди пъти. Какво не е ясно тук?
Добре.
Сузане, просто искам да...
Ето договорът за покупка на парцела до Нордвестфелд.
Купен е преди почти три години. Един хектар.
Със стар товарен вагон, който е бил използван като конюшня.
Познаваш ли този подпис?
Твой ли е?
Да, това... - Виж, мамо, това е твоят подпис, а?
Това също е нагласено от него.
От него?
И така... не намерихме
отпечатъци от никой друг, освен от теб...
в стария товарен вагон, Сузане.
Ето я твоята книга и твоите отпечатъци са навсякъде.
Всичко е подготвено от него. Той ме отвлече.
И те качи на ферибота, нали? Но...
Искам да ти покажа тези снимки...
от охранителните камери на ферибота.
Сложил е перука, облякъл е мои дрехи.
Значи това не си ти?
Не, разбира се, че не съм аз. Какво е това?
Вие ме подозирате ли? Че аз съм убила всички тези жени?
Какво? Защо не го потърсите?
Той падна в морето, нали? Много удобно е паднал точно там...
където течението е най-силно. Чуваш ли се какво говориш?
Тялото му е отнесено от Гълфстрийма
в морето и не можем да го намерим.
И трябва да вярваме на това? - Това беше неговият план.
Неговият план? - Той искаше да изчезне.
Искаше да се почувства така, сякаш никога не е бил тук.
И искаше аз да го направя.
Искаше да го убия.
Беше самоотбрана.
И с нея ли беше самоотбрана?
Дори не знам коя е тя. Никога не съм я виждала.
Беше ли в Стокхолм миналата седмица?
Твоето ДНК е открито на местопрестъплението.
Полицията е намерила твой косъм.
Не е възможно.
Секретарката ти е започнала да подозира нещо.
Така ли беше... след това ти я уби и избяга горе в планината.
Това е лудост. - Да? Отпечатъците ти са навсякъде.
Аз се опитах... да я спася.
Помниш ли... София?
Беше намерена в Трондхайм миналата година.
Полицията откри кръв на виновницата
в мазето, където е била убита.
Кръвта е твоя.
Беше в Трондхайм миналата година, нали... на конференция?
Какво е това? Какво?
Какво става?
Намерихме и това в количката, Сузане,
също с твоите отпечатъци върху него.
Сузане!
А какво да кажем за думите на стената?
Написани са с кръвта на жертвата.
"Падам в безкрайните дълбини на самотата."
Това са думи от твоя дневник. Думи, написани преди години.
Намерихме дневника ти... Сузане.
А секретарката ти... тя разбра всичко, нали?
Разбра, че си била ти, след което ти я уби и избяга.
Полицията откри следи от кръв на престъпника.
И беше твоя кръв.
По-добре я заведи в леглото. - Нека да се разменим.
Загубила си е якето. - Отново ли?
Откраднали й го на тениса.
Разбрах какво означават доказателствата и техническите следи.
Ако започнеш рано може да станеш наистина добър.
Отпечатъците ти са намерени върху банките във вагона.
ПАДАМ В БЕЗКРАЙНАТА БЕЗДНА
Ако започнеш рано може да станеш наистина добър.
Не намерихме нито един отпечатък, който да не е твой.
Това означава, че когато бях на десет направих грешките на новобранците.
Повечето хора започват твърде късно.
Извършват някакво емоционално убийство,
когато навършат пълнолетие, хващат ги и край.
Ако се научиш рано, усвояваш знания
и се учиш от грешките си...
тогава може да станеш по-добър от полицията.
Ако им се обадя, ще им кажеш ли?
Искам да съобщя за убийство.
Искам да съобщя за три убийства.
Не виждаш ли? Сметката не излиза.
Кой е виновникът? Ти или аз?
А какво за бедните жени, на които са изрязали плода?
Кой държеше ножа?
Аз... или ти... която хвърли детето си на лъвовете?
Какво ще отговориш в деня, в който се изправиш пред своя съдия...
и съдията те пита:
"Признава ли обвиняемата своята вина?"
превод и субтитри Ivon