FILMISUB, АКO КРАДЕТЕ, ПИ*КИ ТЛЪСТИ ЩЕ ЯДЕТЕ !!
Цивилизацията няма да свърши с ядрен огън.
Щеше да бъде разпиляна и разкъсана от подобни болести.
Такива, които могат да мутират бързо.
Най-великите умове в света не можеха да го разберат.
И следователно взе връх.
Последва хаос.
Но болестта просто не спря със смъртта, не.
Тези, които оцеляха, станаха нещо съвсем различно.
Агресивни, почти неразрушими.
Човекоядски. Мутанти.
Започнахме да ги наричаме ловци.
ЛОВЦИ
От време на време откривам нещо в дивата природа.
Нещо неочаквано, полезно.
Понякога дори намирам неща, които ми напомнят за едно време,
което беше адски по-добро от сега.
Понякога се чудя,
нали се сещате - да донеса нещо обратно в лагера
е по-добре от нищо, нали?
Определено е по-добре, отколкото изобщо да не се върнете.
Дните са дълги и теренът е труден,
но засега държи чудовищата на разстояние.
Това е Джон Рекър,
Оперативен проследяващ, база 222.
Светът, който познавахме, си отиде.
Пасифика се превърна в земя на смъртта и отчаянието.
Всеки ден се борим да оцелеем в този нов кошмар,
да оцелеем взаимно.
Опасни същества сега бродят из острова,
родени от апокалипсиса.
Преследват ни от база на база.
И аз правя същото с тях.
Те се развиват, стават все по-опасни.
И затова и аз трябва да стана.
Когато съм тук сам,
започвам да разбирам тези същества все повече и повече.
Започвам да забелязвам шаблони.
Започвам да осъзнавам техните тенденции.
Те започват да стават по-предвидими.
Най-големият ми страх обаче е, че и аз съм такъв.
Сънят е лукс.
Но знам, че ще му намеря чалъма.
Мисля за баща си
а баща ми винаги ме е искал в тези гори тилилейски,
намирайки му чалъма.
Просто се моля на всички богове там горе,
че може би първо ще позволят на надеждата да проблесне малко.
Хей, Джон. Не те видях да влизаш.
Не, предполагам, че там не си ме видял, Луис, нали?
Разгада ли го?
Да, сър.
Намерих малката им зона за хранене,
точно извън тoва място точно там.
Какво беше необходимо, за да я унищожиш?
Малко повечко C-4.
Остана ли нещо от тях?
Разпарчетосах ги както обичайно.
Схванах това.
Чувал ли си бърборене по жицата напоследък?
Да, 221.
Накараха няколко бежанци да ги тръшне треска.
Много от тях не прескочиха трапа.
Срамота.
Джон, това изглежда доста лошо.
Иди да се преоблечеш. Отиди да видиш Грейс.
Тя ще те превърже.
Да.
Ще излезеш ли скоро отново?
Да, на сутринта.
Мога ли да взема нещо за теб?
Освен малко дрямка?
Трябват ми още гранати.
Разбрано. Изчерпваме се доста.
Е, тогава предполагам, че ще трябва да ги използвам пестеливо.
И още малко C-4, моля.
О, Джон, Джон, чакай.
Почти забравих.
Оправих ти всичко.
Смених литиевия реактор,
успях да заваря някои от платките отново заедно,
и поправихме комуникационното устройство.
Би трябвало да е тип-топ сега.
Няма проблем.
Би трябвало да ти даде тактическо предимство.
Да се ??надяваме, че е така.
Всички тези хора, моите хора.
Минавам край тях, а те са сгушени в лагера.
Те търсят топлина.
Те търсят храна.
Те търсят припаси.
Всичко, което може да им помогне да избутат всеки ден,
всеки час, всяка минута.
Джон.
Сержант Рекър.
А, войната свърши от години.
Сигурен съм, че можем да пропуснем формалностите.
Щом казваш.
Какво мога да направя за теб?
Луис си помисли, че може да имам нужда от малко грижа, за да...
Седни на стола ми.
Благодаря ти.
Не е твърде дълбоко. Нека взема малко марля.
Противяга ли беше?
Не.
Близо ли беше?
Достатъчно близо.
Знаеш ли, Джон, техните клетки не са като нашите.
Какво?
Противягите, техните клетки,
след като инфекцията надделее,
мутира клетките.
Искаш да ми кажеш, че тези същества не изпитват никаква болка?
Това е вярно.
Започва от предния лоб на мозъка.
Какво имаш предвид? - Мозъкът започва да се разпада.
Направих много изследвания, ъъъ, двигателни умения,
преценка, социални умения,
всички ги пиши бегали.
Да, но тези неща, те...
те общуват помежду си.
Да, правят го.
И? - Клетките мутират.
Плътност на костите - нараства леко.
Тогава сърцето,
започва да бие едва-едва.
След няколко дни бърза мутация,
тогава им идва пауърът.
Бързото движение ги възбужда.
Двигателната функция сега се увеличава драстично.
Както и гладът.
Да. Хм...
За какво ти казвам всичко това?
Вече го знаеш.
Предполагам, че е просто много...
много по-добре е да го чуеш от някой като теб.
Аз си представям много, между другото.
Какво си представяш?
Ъъъ, аз... знам, че скоро пак ще се върнеш на патрул.
Така че си почини.
Вземи малко храна в себе си.
И бъди на сигурно място.
Току-що намерих този невероятен материал за четене,
когато бях...
и... това са нови думи.
Това е база... това е бейзбол.
Бейзбол?
Обичам бейзбола.
Спомням си бейзбола.
Аз ще, а...
О, аз...
Добре.
Имам да направя някои тестове.
Правилно. Аз ще...
Добре.
Не искам да объркам деня на никого.
Ясно?
Хей, хора.
Не търся никакви проблеми. Свалете оръжията.
Копеле!
Не прахосвай амунициите.
Джон? Джон?
Джон? Джон? Джон? Джон? Джон? Джон?
Джон? Джон?
Събуди се. Събуди се, Джон.
Какво става? - Нуждаем се от теб.
Да.
Добре.
Хей, момчета.
Давай, Луис.
Кажи му какво си чул.
Прещраквам си каналите, както винаги правя.
И попаднах на тази комуникация.
Едва успях да я разбера и аз...
Знаеш ли, просто е по-добре да ти го пусна.
Повтарям, атакувани сме!
Нещо, противяги, тук са!
Сигурно са последвали скаутска група обратно към нашия лагер.
Ако има оперативни проследяващи в непосредствена близост,
имаме нужда от помощ!
Опита ли да се върнеш към тези момчета?
Джон, пробвах всеки канал.
Всяка отворена линия на комуникация.
Просто имам шумове.
Вълнолома Крийк.
Вълнолома Крийк. Защо познавам Вълнолома Крийк?
Това не е ли... не е ли старата пета помпена станция?
Търгувахме с растения и изворна вода
с тях преди известно време.
Добре.
Джон.
Какво, не искаш да излизам сега?
Просто не разбирам защо друг оперативен работник не може да отиде.
Защото съм почти сигурен, че нямаме такива наоколо.
Джон до Луис.
Луис? Джон, долавяш ли ме?
Заключи бункера. Никой да не си тръгва.
Връщам се. Луис, долавяш ли ме?
Луис, в момента се взирам в топографска карта.
И ако тези неща не знаеха къде живеем преди,
те със сигурност знаят в момента.
Връщам се. Край.
Какво е това?
Здрасти, Джон.
Прилича на някакво оръжие с острие.
Някакво оръжие с острие?
Шегуваш ли се?
Никога досега не съм виждал нещо ръчно изработено
през всичките ми дни на проследяване.
Къде го... къде го намери?
Шегуваш ли се?
Да... да, къде го намери?
Къде намерих...? Намерих това в лагер на мародерите.
Тези противяги сами си правят оръжия.
Те изработват свои собствени шибани оръжия.
Не съм чул бърборене по радиото за това.
Не съм чул нищо от други лагери.
Това е твоята работа. Точно това трябва да правиш.
Трябва да си на радиото.
Трябва да знаеш тези неща. Аз излизам там.
Аз съм гол. Нямам идея.
И все пак тези противяги вече са там и създават,
изработват собствено оръжие.
Ти трябва да си на върха на това!
Аз излизам там. Рискувам живота си.
Рискувам живота на всички тук в този бункер.
И това е, което трябва да изляза и да намеря?
За какво се притесняваш за оръжията с острие?
Имаш оръжия и експлозиви и всякакви технологии.
Правят го сами!
Искам да кажа, откъде знаеш, че са били противягите, а не мародерите?
Сам го каза - намерил си го в лагер на мародери.
Не знам.
Аз излизам там. Това е твоята работа.
Трябва да си на това нещо.
Това е, което правиш.
Искам да кажа, че имаше бърборене по радиото
за някои изчезнали бежанци през последните няколко седмици.
Искам да кажа, че... това изглежда се връзва,
за да има малко смисъл.
Луис, по дяволите, те правят ръчно оръжие!
Те се развиват! Можеш ли да си представиш, ако те се докопат
до оръжия и експлозиви?
Исусе. - Не.
Не.
Това, ти, аз, всичко, което правим,
целия бункер,
на пух и прах.
Аз... този бункер е свършен!
Тези животи, които се опитваме да защитим,
са за нищо!
Джон, от колко време си там?
Три дни!
Джон, не мязаш на нищо.
Имаш нужда от почивка.
Не си ни полезен мъртъв.
Ти си върши работата, Джон.
Защити ни.
Носиш цветовете.
Ти носиш бронята.
Трябва да знаеш думите.
Убеди ме, че не си крадец,
който току-що открадна униформа на някакъв войник.
Аз съм Джон Т. Рекър.
Идентификационен номер 00324.
Това е моят квадрант.
Това е моят сектор.
Тренирах в съоръжението в Анкоридж.
Джон Т. Рекър. 00324.
Това е моят квадрант. Това е моят сектор.
И от колко време ловуваш?
Не знам.
Никой от нас не знае.
Не искаш да влизаш там.
Е, има проблеми на север,
както съм сигурен, че си чул.
Благодаря.
Да, чул съм.
Много изчезнали хора.
Това ли те води насам?
Да, в по-голямата си част.
Освен това имаше недостиг на боеприпаси
от доста време.
Със сигурност това е проблем за нас,
за всички, навсякъде, от доста време.
И така, какво е положението ви долу в този сектор?
Започвам да забелязвам, че противягите са по-малко
и по-далеч между тях.
Е, това е различно от моя опит.
Моля? - Противяги, аз съм...
Виждал съм ги да мигрират още малко.
Да мигрират?
Като стадо? - Нещо такова.
Това има смисъл.
Продължи.
Има нещо ново от това, което разбрах.
Да, има няколко случая
където попаднах на някои оцелели, които...
които са били в лагери с изчезнали хора
и по начина, по който тези лагери са били...
нападнати е...
Различно е.
Да. И аз започвам да забелязвам това.
Какво имаш предвид?
Проверявам тези лагери
и няма тела за намиране.
Няма начин едно от тези същества, тези чудовища,
както искаш да го наречеш, тези противяги,
няма как да направят това сами.
Тези неща са почти непобедими.
Едва можеш да ги убиеш.
И сега започвам да си мисля, че не
действат вече сами.
И си мисля, ако можем да съберем група хора,
да ги подготвим както трябва,
така, че всички да можем да работим заедно и да можем да ги извадим от строя.
Не. - Да.
Имаме нужда от твоята помощ.
На мен ми трябва помощта ти.
Не.
Да. - Не.
Защо не? Нуждаем се от помощ. Трябва да работим заедно.
Трябва да склоним всички да са задружни
и да започнем да ги отстрелваме така, както те ни отстрелват.
Може да проработи. Да. - Не.
Защо не? - Защото.
Защото какво? - Защото знаеш.
Знаеш, че сме изчерпани, знаеш, че нямаме боеприпаси.
Защо мислиш, че се разхождам тук?
Загубих целия си лагер.
И мислиш ли, че можеш просто да убиеш всички тези?
С какво? Какво имаш?
Три пълнителя? Колко пълнителя имаш?
Колко пълнителя? - Три.
Имаш ли три пълнителя? - Имам три пълнителя.
Имаш три пълнителя.
Те ти казаха.
Свършиха ни войниците.
Нямаме припаси. Нямаме боеприпаси.
Какво очакваш?
Очаквам да направя нещо.
Няма да стане...
Няма да седя тук и просто да умра.
Е, няма да стане. Ясно?
Така че ми направи услуга, опаковай си боклучаците
и когато се върна, да те няма. Разбираш ли?
Да, разбирам.
Джон. Тъкмо щях да ти се обадя.
Просто се радвам, че имам значение, сър.
Лесно е да си помислиш, че си забравен,
когато си изоставен тук, в това красиво късче от света.
О, не. Точно обратното.
Има много дейности
в твоята област.
Току-що получих видео предаване,
което беше изпратено преди повече от шест дни.
Да. 227.
И какъв е статусът на това, генерале?
Да, в неизвестност са повече от 24 часа.
В неизвестност ли са били?
Можем да предположим, че са били превзети.
Дай ми доклад за текущата ситуация, Джон.
Какъв е климатът във твоя квадрант?
Доста типичен до преди няколко дни.
Някои прочистващи противяги, бракониерстващи бежанци, мародери.
Проследих ги. Аз се погрижих за това.
И тогава знаете ли какво се случи?
И тогава видя тази нова порода, а?
Да, видях я.
Противягите винаги са били корави.
Биологичният им състав натоварва клетките им
и нервните окончания, но винаги сме знаели
и се справяме с факта, че са трудни за убиване,
но тази нова порода е много по-... мъчителна.
Колко следи сме изгубили наскоро, сър?
Виж, Джон, ти знаеш толкова добре, колкото и аз,
че броят ни намалява.
Особено след като Червеният път се издигаше обратно на изток
и започнаха своя лична война за територия.
Те всъщност завладяха доста,
но не можем да водим две войни наведнъж.
Сър, колко?
Остават ми 16 оперативни работници
по цялото западно крайбрежие.
Тези нови противяги, те ни наблюдаваха,
чакаха, вече вярвам.
Все още примитивни в техния стил,
за да използват оръжие с острие,
но те комуникират, координират атаките.
Те убиха над 50 оперативни през последните 10 дни.
Кой знае колко бежанци?
Стотици, може би дори хиляда.
Е, имам причина да вярвам, че имаме двама от тези противяги тук,
и съм доста сигурен, че знаят
къде се намира нашият бункер.
Тогава те ще дойдат за теб, Джон.
Какъв е твоят инвентар?
Оскъден. Да.
Винаги оскъден.
Въпреки че съм сигурен, че мога да нагодя заедно
каквото ни трябваше.
Да импровизирам, ако е необходимо.
Всичко останало обаче е тип-топ.
Работихме върху нещо в лабораторията.
Отчаяните времена изискват отчаяни мерки, нали?
Може да имам нещо, което да проработи.
Можеш ли да стигнеш до парашутен десант, ако мога да се справя
да ти донеса нещо в рамките на няколко мили?
Мисля, че всичко би помогнало в този момент, сър.
Добре.
Имам един наличен хеликоптер с достатъчно допълнително гориво за незначителен обходен път.
Ще ти изпратя координатите през телекома.
По дяволите, дори ще вмъкна нещо от старата война, което може да помогне.
Оценявам го.
Ще знаеш какво да правиш с него.
Но, Джон, вземи само една доза,
ако знаеш, че те чака битка.
Разбираш ли какво казвам?
Да, сър.
Виж, не мога да давам никакви обещания за тези неща,
но ако сработят, тогава късметът ще бъде на наша страна.
Успех, войниче.
След като получих помощния комплект от генерал Тейлър,
се върнах в лагера.
Беше освежаващо да се биеш с нещо по-скоро човешко, отколкото не,
но не чувствах в нищо от това... човешкото.
Да убиваш, за да можеш да убиваш.
Знам, че Грейс или... или Луис биха имали какво да кажат за това,
но ако ме попитат точно сега какво мисля,
бих им казал направо в лицето,
че се радвам, че сега е под наш контрол.
Рекър, чуваш ли ме? Думай.
Слушай, не знам дали можеш да говориш,
но трябва да разбереш нещо.
Грейс излезе да те търси.
Тя не се върна.
Мисля, че е изчезнала.
Здравей, Джон.
Току-що ми беше дадена информация за твоя пост.
Луис, той е добър войник.
Както и да е, той е добър актив.
Получи ли комплекта?
В този момент всеки е войник.
Водим загубена битка.
И трябва да знам дали това, което ти дадох, работи.
Разбираш ли ме?
Ти винаги си бил един от най-добрите войници в арсенала ми.
Човечеството се нуждае от всеки мъж и жена, които можем да наберем.
Разбираш ли ме?
Виждам, че нямаш проблем да ме намериш отново.
Какво има? Какво не е наред?
Днес загубих нещо.
Е, предполагам, че това е нещо, с което просто ще трябва да свикнеш.
Мамка му.
Беше Оугъст или аз...
мисля, че беше, нямам никаква представа, по дяволите.
В моя квадрант имаше двама мъже.
Загубихме Милър преди няколко месеца.
Кучият син дори не умря от един от онези мръсници,
той имаше пневмония, ако можеш да повярваш на тези глупости.
Както и да е, бях на аванпост за няколко дни
и когато се върнах... лагерът беше разрушен.
Без тела, без кости.
Само миризмата на смърт и доказателства за клане.
Излезе ли да потърсиш някого?
Каква значение би имало това?
Знам, че бяха мъртви.
Да бъдеш изяден някъде в тъмното.
Провалих мисията си.
Това е различен тип ловец.
Ясно? Все още са животински, но...
започват да си спомнят, че са хора.
Започват да си спомнят английския език.
И не говоря за сумтене или драсканици.
Говоря за това, че те започват да се учат да пишат.
Да. И аз съм виждал това.
Повече от един е просто невъзможно.
Това е невъзможно.
Затова имам едно от тези.
Защото имаш нужда от един адски удар.
Лекарите искаха проба от тях.
Просто вече нямат ресурси.
Така че сега просто всеки мъж, жена и дете
се грижат за себе си.
По някаква причина мисля, че Бог просто ни мрази.
Е, имам нужда от твоята помощ.
Никой друг няма подготовката.
Никой друг не знае как да използва огневата мощ.
Плюс това може би... ти и твоето желание за смърт
не би наранило нас.
Сега имаш шанс да се изкупиш.
Искаш или не,
имаш задължение към клетвата,
към хората, които си се заклел да защитаваш,
да се прочуеш там, където другите се крият като шушумиги.
Носиш тези цветове, защото почиташ онези,
които дойдоха преди теб.
Почети ги, като се биеш в тяхна памет,
сражавайки се за тези, които си се заклел да защитаваш.
Връщам се към моя пост.
И ако ти се иска да завършиш мисията си,
знаеш къде да ме намериш.
Още ли записваш?
Командирът ще иска да види тези неща в битка от близко разстояние.
Продължавай така, Рекър.
Крайник за крайник.
Това е Джон Рекър, оперативен проследяващ, база 222.
Ние се разформировахме
и изпратих малкото оцелели, които ни бяха останали, на друг аванпост.
Такъв, на който се надяваме, че могат да намерят сигурност.
По заповед на генерал Тейлър
ми дадоха серум
и искам да потвърдя, че работи.
Няма болка и приливът на адреналин обзема тялото.
Моята надежда и вяра е, че този серум
ще ни постави на равни условия с тези противяги.
Убих двама от тях, тази нова порода,
но съм сигурен, че има още там.
Вече не смятам този аванпост за свой дом.
И вярвам, че намерих нова цел,
нова мисия,
да не защитавам само едно конкретно място,
а да пребродя Пасифика и да водя нова война
с тази нова порода ловци.
Това е Джон Т. Рекър, който слага край на разговора.