За Люсиен всичко започна с мастило,
хартия и любовта му към красотата.
ИЗГУБЕНИ ИЛЮЗИИ
Сирак и без наследство той трябваше
да науча занаят, за да оцелее.
Сестра му Ив се бе омъжила за печатар от Ангулем
и той работеше в скромната им работилница
мечтаейки за друг живот.
МАРГАРИТКИТЕ стихове
И до ден-днешен всички в Париж се чудят...
как е могла да се случи неговата история,
какъв световен катаклизъм го помете.
Ето.
Ще закъснея. - Не, няма.
Няма да те изядат жив.
Дългата алея, по която вървеше
му се стори път към съвършено друг свят,
а по-точно към замъка на мадам дьо Баржетон.
Гостите пристигат, мадам баронеса.
Мерси.
Благодарение на съпруга си, който бе стар почти колкото замъка
тя се смяташе за покровителка на изкуствата.
Една неделя след литургията,
епископът спомена за млад поет, работник в печатница
и подписваш стиховете си
с красивото име Люсиен дьо Рубемпре.
Най-трудно е да се изобрази жизнеността
на венчелистчетата.
Виждате ли еглантините?
Оставете ни сами, моля.
МАРГАРИТКИТЕ стихове
За нея.
Мерси, Люсиен.
Това е голяма чест.
Страхувах се, че може да не дойдете.
Съпругът ви тук ли е?
Не бъдете глупав.
Той или чете ловни трактати, или си играе с кучетата си.
Много сте красива, мадам.
Скъпи приятели,
благодаря за вашето вярно присъствие.
Някой ден нашето протеже ще стане... знаменито,
а ние ще може да кажем:
"Бях на неговия дебют и бях трогнат".
Миналия месец нашият млад поет ни прочете
великолепна библейска поема.
"Gazette des Lettres" написа за него:
Появата на поредното младо дарование
винаги дава надежда за всички нас,
нова пролет в живота на човек.
Той е само на 20, но вече е прекрасен поет.
За него поезията е нещо свещено,
вид интимна религия.
На нас ни остава само да се прекланяме пред тези,
които Бог е благословил. Мосю, готови сме за вас.
Само ви моля да си свалите чантата.
На нея.
Пак пеят птиците в зори, пак май е - китна пролет вече;
и тръгвам, щом се зазори
зове ме любовта далече.
Но в свойта скръб необяснима все още виждам люта зима,
а не светът цъфтящ край мен.
И мен с любов ме Бог дари
в далечен край - щастлив съм вече,
но страдам пак, по-зле дори,
че щастието е далече. Едничък взор към мен, любима -
и аз със страст неукротима към теб политам окрилен.
Кой може да ме укори, че жаждам аз, макар далече,
през планини и през гори
да бъда с мойта дама вече.
Но много път пред мене има и далнина необозрима.
Не ги трогнах много.
Те са тесногръди. Отдавна вече нищо не усещат.
Беше много красиво.
Извинете. Търсих ви, мадам.
Маркиза дьо Контадес иска да ви благодари, мадам.
Какво очаквахте от тях, мосю?
А вие? Ще кажете ли нещо?
За поезията не трябва да се говори, а да се усеща, нали?
Луиз, аз мислех, че любовта,
каквато ти ме накара да почувствам,
е едновременно химера и забрана.
Забрана, която в крайна сметка ние ще преодолеем.
Всяка написана дума ме приближава до устните ти,
всяка книга в библиотеката ми сякаш разказва само за теб.
От този ужасен следобед мисля само за теб.
За теб, сам в сенките на тези безжизнени стени,
без поезия и без любов.
Светът е свързан с любовта,
а любовта е като вятъра...
ще ни отнесе.
Винаги твой, Луиз,
Люсиен.
Тя пое огромни рискове, за да се среща с него,
измисляйки всякакви извинения.
Ръководеше действията му и той вече бе по-малко непохватен.
Вашата пошла комедия с жена ми
продължи твърде дълго, мосю Шардон!
Казвам се Люсиен дьо Рубемпре, мосю.
Познавах родителите ви, млади човече.
Вие сте син на Шардон, аптекаря от църковния площад.
Нямате право да носите името на майка си,
още повече да подписвате с него нелепите си стихчета.
У вас няма чест. Вие се жалък.
Вие не знаете нищо за мен, мосю.
Върнете се при кучетата и пушките си.
Не заслужавате жена като нея.
Оставил сте я да изсъхне.
Люсиен, не!
Мосю! - Шардон!
Шардон. Цялата тази земя ми принадлежи.
Мога да прогоня семейството ти,
когато пожелая!
Не искам да ви виждам да страдате, Луиз.
Елате с мен в Париж, докато тази афера утихне.
Заслужавате да сте щастлива.
Дайте ми шанс.
Моля, не ме разбирайте погрешно...
но нашето приятелство ми е напълно достатъчно.
Аз съм готов да чакам.
Нито един свободен младеж с 1000 франка в джоба...
не е страдал, че напуска семейството си.
Младият поет си представяше града като езическа богиня,
чакаща го с отворени обятия за таланта и заслугите му.
Но какво знаеше той за Париж?
Взех ги със себе си за пътуването.
Искате ли да ви почета?
Никога няма да живея за ваша сметка.
Никога.
Твърде късно е да се страхуваме.
Люсиен не предаде значение
на сдържаната усмивка на покровителката си.
Но дали отиваха на едно и също място,
и по едно и също време в живота си?
Париж.
И вие пътувахте с него сама, в собствената си карета?
Никой не ни видя. - Как може да поемате такъв риск?
Вие ми обещахте помощ, а не да ме съдите.
Тук има правила. Някои неща трябва да се пожертват.
Вие има титла. Вие сте рядка жена,
а той какъв е?
А ако Париж чуе за тази лудост? Обществото няма да ви приеме.
Не можех да го оставя. Той е поет с голям талант.
Винаги съм го знаела. - Той не може да остане с вас, Луиз.
Опитайте се да го разберете.
За да избегне скандала,
нещастният ухажор намери квартира на младия любимец,
съвсем близо до Луиз.
Но ако идвате от провинцията
дори няколко улици вече са огромно разстояние.
Ще ви върна парите, мосю. - Утре ще дойдете с нас в Операта.
Ще ви представя като мое протеже.
Да кажем кръщелник.
Трябва да пресечем слуховете за отношенията ви с Луиз.
Никога не бих я компрометирал.
В Операта ще се запознаете
с братовчедката на Луиз, маркиза д'Еспар.
Тя е много уважавана във Фобур.
Фобур Сен Жермен, знаете ли го?
Разбира се, че го знам.
Наемът се плаща на седмица.
Имате ли достатъчно пари на първо време?
Мога да издържа, докато намеря издател.
Освен това имам много контакти.
Да, представям си.
Ще ви дам адреса на шивач, от който може да наемете костюм.
Правя го за нашата Луиз. - Разбирам ви.
Довиждане, мосю.
За брат ми, който вярва в силата на красотата.
За Париж силата на красотата
бе силата на продуктите за красота.
Илюстрирани реклами покриваха стените на столицата,
като нов публичен език.
Светът се бе променил, но Люсиен сякаш не го забелязваше.
Хората искаха да забравят революцията,
терорът и войните за империята.
Беше времето на Реставрацията
и възстановяване на благородството.
Сега хората се стремяха към личен успех и богатство.
Млади провинциали се стичаха в столицата,
решени да изковат съдбата си, както направи Наполеон,
и укривайки се далеч от бойните полета.
Ако трябва да провалите живота си,
най-добре го провалете в Париж.
Само за един следобед
Люсиен бе похарчил 1570 франка,
достатъчни да живее с тях седмици в Ангулем,
но онази нощ той трябваше
отново да съблазни Луиз.
Във висшето общество животът ви може
да зависи от първото впечатление,
защото както всички знаят първите впечатления
обикновено са правилни, особено лошите.
Мосю?
Нямам билет, но ме очакват.
Очакват ви... - Да.
Мерси. - Маркиза д'Еспар и барон дьо Шатле.
Но вие нямате билет. - Не.
Дръпнете се настрана, моля. - Но мен ме очакват.
Мосю, не може да влезете без билет.
Пропуснете гостите, мерси.
А, Люсиен, търсихме ви.
Вие сте създадена за Париж, мадам.
Какво сте направил с косата си? - Старах се за вас.
Истински успех.
Да вървим.
След това Люсиен срещна известната маркиза д'Еспар,
на която е отредена важна роля в драмата на живота му.
Изчакай малко тук.
Скъпа братовчедке. - Добър вечер.
Изглеждате зашеметяващо.
Искам да ви запозная с някого.
Той е мой кръщелник от Ангулем.
Представям ви на маркиза д'Еспар. - Много се радвам, мадам.
Люсиен дьо Рубемпре. На вашите услуги.
Кръщелник.
По пътя към ложите маркизата дискретно каза
на братовчедка си от провинцията,
че вече не носят кърпичката си разгъната,
което малко я смути.
Добрият вкус или елегантността имат много нюанси,
които някои жени разбират без усилие,
а други никога не разбират.
Мосю дьо Рубемпре, за пръв път ли сте в Операта?
Толкова ли е видно, мадам?
Седнете тук и ще виждате цялата зала.
Това нейният фризьор ли е?
Мисля, че дамите намират модата в Ангулем за забавна.
Не, скъпа, не се смеят на вас.
Вижте, Луиз.
Баронът е тук.
Там, на втория ред.
В този церемониален свят малките неща стават важни.
Неудачен жест, дума или поглед могат да унищожат дебютанта.
Несъответстващ детайл е като пробождане с нож
или немелодична нота в опера.
В залата...
само младият Люсиен бе очарован от балетистите,
чието представяне бе напълно академично.
За тази светска публика това
бе само прелюдия преди антракта,
когато най-накрая можеше да започне истинската комедия.
Скъпи Натан, търсих ви. - Така ли?
Какво мислите за спектакъла?
Аз гледах само вас, мадам. Вашата красота засенчва сцената.
Колко любезно, но така и не получих новата ви книга.
Планирано е за следващата седмица.
С бели рози в знак за извинение.
Позволете да ви запозная с братовчедка си Луиз дьо Баржетон.
Любителка на литературата от Ангулем. Възхитително, нали?
Абсолютно.
Люсиен дьо Рубемпре, млад поет, нов в Париж.
Мосю Натан е най-голямата ни литературна надежда.
Ако искате той може да ви бъде добър съветник.
С превелико удоволствие ще помогна на господина.
Срещахте ли се вече с някои издатели?
Имам адреси.
Има Дориа, Делоне...
може да го обсъдим по-късно.
Мога да ви представя.
Това е много мило. - Не мога да откажа на маркизата.
Извинете ме, моля.
Харесва ли ви вечерта, мадам?
Никога не съм виждал такова нещо.
Чувствам се толкова малък. - Кой е този млад мъж?
Известен писател, но не знам името му.
Има много неща, които не знаете, Люсиен.
Междувременно барон дю Шатле тихо разпространи истината
за плебейския произход на Люсиен.
Простолюдник в ложата на маркизата,
една от най-висшите фигури на възстановената аристокрация
бе гарантиран скандал.
Тръгвате ли си, мадам?
Луиз?
Луиз!
Исках да помогна на този млад поет.
И той ти се отблагодари като излъга за името си?
Това е името на майка му.
Значи той няма право нито на титлата, нито на името й.
Простете, не исках да ви компрометирам.
Да ме компрометирате?
Никой не може да ме компрометира.
Притеснявайте се повече за това,
какво ще говорят хората в Париж за връзката ви с него.
Някои жени са ги изгонвали от салоните и за по-малко.
Разбирам.
Оставих пари в чекмеджето. Беше заключено!
Мен ли обвинявате? Аз дори нямам ключ!
Никой друг не е влизал. Парите да не са се изпарили!
Не съм докосвала нищо тук.
Люсиен взе най-доброто си перо
и написа наивно, сантиментално писмо,
изпълнено с мрачно достойнство,
толкова типично за артист на 20 години.
Бихте ли дал това на мадам дьо Баржетон?
Но той така и не узна дали Луиз е получила писмото му.
Това разхвърляно чекмедже със сантименти...
бе време да се затвори.
Съжалявам, че закъснях.
Да намерим някое по-тихо място.
Страх ви е да не ви видят с мен? - Не.
Наскоро полицията опъна големи мрежи
през Сена на изхода на Париж.
Знаете ли защо?
За да лови телата на безпаричните глупаци,
които скачат от мостовете,
вместо да се върнат в провинцията си.
Луиз е направила глупост, като ви е взела със себе си.
Жените са такива.
Ако продължи да ви вижда братовчедка й
и цялото общество ще й обърнат гръб.
Тя ще остане без нищо и без никого.
Помислете за нея.
И за себе си, мосю Шардон.
Казвам се Рубемпре, мосю.
Рубемпре?
Не знаете нищо за това, което споделихме с нея.
И двамата сте сънували. Заповядайте.
Тя ме помоли да ви дам това,
за да има с какво да се върнете вкъщи.
Пари ли?
И повече не иска да ви вижда.
Не ви вярвам.
И аз добавих малко банкноти, защото историята ви е трогателна.
Е, великодушен съм.
Тя никога няма да обича мъж като вас.
Погледнете се. В Ангулем ви наричат "Токачката".
Прибирайте се вкъщи!
В студентския латински квартал близо до Сорбоната
благодетели показаха на Люсиен евтин ресторант,
добре познат по онова време.
Там можеше да се яде неограничено количество хляб,
а гарафата с вода беше безплатна.
Картофът бе кралят на менюто
и след онази унизителна вечер
бе единственият му контакт с аристокрацията.
В Ангулем Люсиен се бе посветил
на великите писатели.
Той не знаеше нищо за злата парижка преса
и за нейната любов към лозунги и провокации.
Той откри този свят от евтини вестници,
където се изказват всякакви мнения
сред смях или викове на ярост.
За сметка на заведението.
Извинете, че ви безпокоя,
но собственикът каза, че сте редактор на вестник?
Възможно е, да.
Аз бях коректор в една печатница
и си помислих дали имате работа
за писане или за копиране?
Писал ли си някога нещо? - Имам стихосбирка...
добре позната в Ангулем.
Ето, донесох някои отзиви.
Значи това е известният вестник на Ангулем.
Впечатляващо.
Имам нужда от работа, мосю.
Прилично ли плащат вестниците? - Зависи.
Тази седмица направих 300 франка, но похарчих всичко.
300 франка за писане на статии във вестници?
Това е тежка работа. - Това са много пари.
Какво е това? - Хашиш.
С него всеки има талант, опитай. - Не, мерси.
Как се казваш? - Люсиен.
Дьо Рубемпре. - Етиен Лусто.
Поетът все още наивно вярваше, че в Париж...
талантът ще бъде посрещнат с гръмки аплодисменти.
Стихотворения за маргаритки?
Нищо чудно, че твоята баронеса е избягала.
На следващия ден като млад плъх изпълзял от леговището си
той посети новия си приятел в шумния вестникарски квартал,
близо до Големите булеварди.
Великата и достойна парижка преса имаше престижни вестници
като "Вестник на дебата" и "Просвещението".
Но новите закони позволиха създаването
на малки периодични издания
с провокативни имена като "Корсарът",
"Сатаната" или "Дяволът Манке".
Тези либерали водеха неуморна кампания
срещу роялисткото правителство.
Люсиен не можеше да знае, че в армията на пресата,
приятелите бяха така необходими, както войниците за генерала.
Дръпни се!
Насам, Маргаритке. Идвай.
Зарежете глупостите, имате статии за писане!
Седнете, моля. Ламартин, върви да си играеш.
Шампанско? - Не, мерси.
Все пак ще ти налея.
Донесох ви моя сборник.
Ще ти дам няколко издатели, не се притеснявай.
Не се притеснявам. - Много добре.
Искам да кажа... че изпитвам голямо уважение към журналистите.
Така ли? Какво точно мислиш, че правим?
Вие разказвате за нови книги, нови пиеси...
нови идеи.
Вие просвещавате хората...
за изкуството...
за света.
Моята работа е да направя богати акционерите на вестниците...
и пътем да загреба повече за себе си.
Да загребете? - Да загреба, точно така.
Първо режисьорът на театъра ти плаща за добър отзив,
след това предлагаш неприятна статия
на неговия конкурент и повишаваш залозите,
като пишеш добри и лоши неща по една тема и под различни имена.
И така нататък... гребем и гребем...
Те викат, плачат, идват тук
с обиди или подаръци
и се започва полемика.
Това е най-важното за тях. Спорът продава.
Говорите за билети, за книги, за каквото искате.
И много ли редактори са готови да правят това?
Вестникът плаща на ред в същия ден, разбираш ли?
Предаваш статиите сутринта и получаваш парите вечерта,
а издателите плащат след шест месеца, ако платят.
Аз пристигнах от Дижон...
с малка комедия в три действия,
която бях написал в провинцията.
Вкъщи всички казваха, че е гениална, великолепна,
затова помолих театрални режисьори и актьори да я прочетат.
Какво стана?
Никой дори не я погледна.
Защо не? - Ти виждал ли си ги?
Ако не пишеш за тях във вестника ти не съществуваш.
Ако никой не се страхува от теб...
никой не се интересува от теб.
И все пак...
аз бях добър.
Имах чисто сърце като теб.
Да отидем да видим Дориа.
Кой е Дориа? - Стихотворение.
Ако някой ме търси ще съм при Дориа.
След това във "Флорин"! Роялист ли си или либерал?
Вестникът е либерален, значи съм либерал.
Ти също си. Просто още не го знаеш.
Пале Роял, бързо!
Когато фондовата борса затвореше
орди от млади хора се изсипваха в Пале Роял.
Това беше центърът на удоволствията в столицата.
Затворен, защитен площад,
където полицията никога не идваше и удоволствията изобилстваха.
В градините имаше бутици, магазини за перуки и атракции,
в съседство до ресторанти, хазартни бърлоги
и преди всичко проститутки.
Ден и нощ 1500 бедни жени караулеха тъжни в Галерията.
Всяка имаше своето име, специалност, работно време и място.
Наричаха ги лястовички, куртизанки, курви или мръсници.
Онези, които ловяха мъже от горния етаж се наричаха "полукурви",
въпреки че не знаехме защо.
Професионалистки или работещи на непълен работен ден,
цените и имената им висяха на колоните между рекламите.
Женските тела се продаваха и хората знаеха,
че тези тела също можеха да продават почти всичко.
Там е "Коремът на звяра".
В този храм на търговията
се бяха заселили и издателите.
Познаваш ли го? - Запознахме се в Операта.
Чувам, че е известен. - Роялистка духалка.
Погледни го, какви маниери. Чуди се какво да играе.
Днес получихме новата му книга.
Още не съм я чел и няма да го направя, хайде.
С маргаритките в ръка
Люсиен се готвеше за среща с голям парижки издател.
Добър ден, господа.
От търговец на плодове и зеленчуци
Дориа се бе превърнал в най-влиятелния издател,
въпреки, че не можеше нито да чете, нито да пише.
Асистентите му четяха ръкописите и договорите,
но беше много добър в броенето.
3000! Чувате ли ме?
Отпечатах 3000 копия от злополучния му роман.
Мастило, хартия, подвързия... вече похарчих 1500 франка.
1500, чувате ли ме? - Книгата е добра, ще се продаде.
Има възторжени отзиви. - Говорейки за отзивите...
Нима вече вземате по 150 франка за добър отзив?
Къде ще се спрете?
Човек трябва да живее. - 150 франка!
Един добър отзив си струва. - Как ги изчислявате?
Изсмуквате ги от пръстите си, типично за парижани.
Колко ще ми вземете, за да стартирам Натан?
Къде е това божествено дете?
Тук съм, но ти ми обеща 4000 екземпляра,
а сега казваш, че няма да платиш за реклама?
Защо? - Ти да не си луд?
Платих на Лусто 200 франка, за да пее химни в твоя слава.
200 франка за първа страница.
Истина ли е или е лъжа? - А Блонде?
Трябваше да платиш на Блонде от "Ле Фигаро", за да ме оплюе
и да започне скандал, но няма нищо. Имам нужда от скандал!
Една книга не се продава без скандал.
Той е прав, аз очаквах критиката от Фигаро, как иначе.
Ти си мошеник.
Той дори не е отворил книгата.
Скъпи Натан, за да напиша отзив е по-добре да не чета книгата.
В името на обективността. - Това е от Шамфора, не е от него.
И какво? Аз защитавам френския дух.
Тогава пиши и други неща, освен мизерните си статии.
По-добре добра дума, отколкото лоша книга, нали?
Момчета, приключваме. Гладен съм.
Четохте ли книгата или не? - Не, не я е чел.
Разбира се, че я прочетох.
От уважение към професията и от уважение към автора.
Четох я. - Слушаме ви, моля.
Книгата е...
много специфична. Не знам какво да мисля.
Прелиствате страниците и фразите искат да ви съблазнят
като момичетата
отвън в Галериите. Карнавал от думи.
С моя приятел подробно го обсъдихме.
А кой е той? За къде пишеш?
Люсиен дьо Рубемпре, мосю.
Ти чел ли си книгата му?
Четох я, да, много внимателно.
И вие ли я прочетохте? - Да.
И какво мислиш? Продължи, слушаме те.
Писателят трябва да има какво да каже...
но за някои неща е по-добре да си мълчи.
В книгата на господина, както чудесно го каза Лусто,
всичко е казано. Всичко е обяснено.
Къде е мистерията?
Мистерия е вашето присъствие тук, мосю Шардон.
Шардон сте, прав ли съм?
Казано по-просто намерих книгата на господина
за особена в своята незначителност.
Това беше добро. - Хубава находка.
От скромност мога само да се посмея на вашата забележка.
Скромността е смешна добродетел.
Мислите, че я имате, а я нямате.
Следващата среща е във вторник в 10:00.
Последно Шардон ли си или Рубемпре? - Рубемпре.
Люсиен ви донесе своя ръкопис.
Мерси, имам си достатъчно писатели.
Това е много оригинална поезия.
Поезия! Никой не я купува, глупако.
Най-доброто нещо от години.
Познаваш ли много хора, които купуват поезия?
Ти купуваш ли поезия, Лусто? Не, разбира се, че не.
Той също работи и по роман... - Роман?
Имам хиляди, какво да ти правя?
Литературата е моят живот.
Никой не иска книги от неизвестни.
Не се продават. - Вярно е.
Аз публикувам само вече известни автори без риск.
Как се става известен? - Познавайки известни хора.
Намери си известна любовница или враг. - Добре обяснено.
Известен враг, който да те обижда във вестника си.
Като Натан, той би бил перфектен враг. Натан?
Хлапето има нужда от известен враг, какво ще кажеш?
Аз съм твърде скъп за него.
Хората ще говорят и ще вдигнат цената ти.
Ще ми вдигнат цената? - Точно така.
Като на борсата.
Но ние говорим за литература?
Литературата подхранва илюзиите.
Вашият ананас, мосю. - Аз вярвам само в ананасите.
Ананаси?
Може да инвестирам в плантация извън Париж.
Бъдеща златна мина.
Ананасите ще ни спасят от поезията, надявам се.
Почерпете се. Натан!
И това е великият издател? Този бакалин?
Най-добрият. Вече те видя, това е началото.
Сега го остави да къкри. - Лусто, Лусто!
Какво иска пък тоя? - Чу ли за Сингали?
Роялистите платили да освиркат любимата ми.
Че това може ли да се плати? - В днешно време всичко може.
Любовницата на Лусто бе евтина актриса от Булеварда.
Тази вечер бе премиерата на новата й пиеса.
Люсиен щеше да изживее втората си страхотна парижка вечер.
Всеки ден хиляди билетите се продаваха
на така наречения "Булевард на престъпността".
Престъпленията се разиграваха в пиеси
в няколко десетки театри,
сгушени от двете страни на улицата.
Театърът стана най-популярното
и печелившо развлечение.
Фунамбулите, Ренесансът, Вариете,
Дежазе, Мадам Саки, Италианците, и Амбиду-Комик...
Конкуренцията между директорите
беше жестока и безмилостна.
Обичайна практика бе да освиркат
театрален съперник на премиерата му.
Трябваше да закупите отзиви, за да защитите новата си пиеса.
Всички го правеха. Въпрос на оцеляване.
Млади журналисти като Лусто
открито изнудваха директорите.
Булевардът беше тяхното ловно поле
и те "загребваха" пари на всеки ъгъл.
Сингали доведе италиански клакьори. Ще стане клане.
Къде е Сингали? - Ако знаех!
Разпродадено е, дами и господа.
За да се защитят директорите
купуваха стотици абонаменти за вестници
и даваха безплатни покани на журналистите,
които ги даваха под наем и прибираха печалбата в джоба си.
За да компенсират тази загуби
театрите търсеха нови начини да правят пари,
като продажбата на сладкиши. - Къде беше? Всички са в паника.
Флорин каза, че Матифа ще плати. Какво стана?
Не знам, но ако някой свирне всички сме мъртви.
Никога няма да се оправим. - Не се притеснявай, къде е Сингали?
Вътре и се подготвя да ни освирква.
Както винаги парите решаваха всичко.
Купуваха се и аплодисменти, и освиркване.
И най-известният "свиркач" бе Сингали.
Той унищожи стотици пиеси, унижаваше актриси и писатели.
Всички се страхуваха от него и то с право.
Искате да унищожите спектакъла
на конкурент - платете на Сингали.
Искате триумф? Просто платете на Сингали.
Той репетираше с екипите си преди всеки спектакъл.
Неговите хора се смесваха с публиката
е бе невъзможно да се забележат преди бедствието.
Можеше да си купиш всичко. Аплодисменти, леки аплодисменти,
овации, смях, истеричен смях
или подсвиркване и освиркване,
дори гнили домати и зеленчуци. Трябваше само да платите.
Посредствена игра или шедьовър? На Сангали не му пукаше.
Единствената му грижа бе да прави повече пари.
Той беше създал свой "Закон за булеварда".
Всеки беше в неговата власт
и той принуждаваше всички да му плащат.
Погледни. Онзи малък плешивец.
Копелето се готви да нанесе удар. - Ще ни освиркват ли?
Актрисите също плащаха за аплодисменти и най-вече,
за предотвратяване на освирквания, плащани от конкуренти.
Ние ще се справим. Ще бъдете страхотни.
Без пукнат грош те се нуждаеха от богати покровители,
които плащаха за тяхната "репутация".
Обикновено това бяха едри търговци на текстил
или новобогаташи, производители на козметика.
Най-щастливите момичета станаха лице на големите марки,
което от своя страна купуваше рекламно място във вестниците,
чиято любезна критика и снизхождение също бяха възнаградени.
Рекламата донесе толкова много приходи,
че собствениците на вестници
станаха истинските барони на съвременната преса.
Това го разбираха и политиците,
и с удоволствие правеха "уговорки"
с тези барони, за да избегнат критики във вестниците им.
Всички ловяха риба в едно и също езерце,
но над тях на самия връх на пирамидата,
бяха финансовите олигарси.
Лафит, Ротшилд, Нусинген и техните борсови интриги.
Те дърпаха конците на тези кукли.
Парите бяха новите кралски особи
и ние още не бяхме готови да ги обезглавим.
Кой би могъл да знае, че един ден банкер ще може
да се присъедини дори към правителството.
Не може ли да говорим със Сингали? - Той вече е платен.
Ние трябва да платим повече. - На сцената след десет минути!
И какво ще правим? - Етиен!
Внимавай, Матифат е с Флорин. - Мерси.
Ще ни стъпчат премиерата. Трябва да им платим, Мими.
Пак ли... кога ще свърши това?
Залата е пълна със свиркачи. Иначе трябва отменим премиерата.
Имам две страници в утрешния вестник. - Трябва да платим.
Вие ще участвате ли? - Разбира се, с колко?
О, такива въпроси пред дамите? Нека да не бъдем груби.
Цена, равна на моето достойнство. - Много добре, ще платим.
Кажете на Сингали, че парите идват. - Отивам веднага.
Хайде, деца, закъсняваме! - Мерси, любов моя.
Ела да седнем на балкона.
Той плати, ще аплодираме.
Идваш ли във "Флорин"? - Защо не?
Чакам статията до 10:00, ясно?
Потърсих ви при Дориа.
Това е моят приятел Люсиен дьо Рубемпре.
"Странна в своята незначителност", това ваше ли е?
Вашето изявление се разпространи бързо.
Пишете ли някъде?
Мосю Фино е собственик на вестника, за който пиша.
Където пишете глупостите си.
Ще се видим ли при Флорин? - Да.
Трябва да поговорим. Важно е.
Той е хитър дявол. Добре се справя за селско момче.
Ти не ревнуваш ли? Матифат и твоята Флорин.
Какво мога да направя? Тя е омъжена жена.
Научаваш се да споделяш.
Погледни.
Това са 200-тата най-вредни хора в Париж.
Поне половината ме искат мъртъв...
но няма да направят нищо.
Знаеш ли защо? - Не.
Защото се страхуват.
Страхувам се от теб ли?
От вестника.
И с право.
С всичките им конспирации.
Един ден ще видиш отново твоята баронеса
и ще прочетеш страхът в очите й, и ще се почувстваш добре.
Няма да се омъжа за него! - Тя казва не!
О, да, ще го направи.
Някога в едно малко испанско селце в планината живяло момиче...
Тя се казваше Корали и още нямаше 20 години.
Алените й чорапи бяха станали известни само за един сезон.
Гледайки Корали Люсиен бе обхванат
от непреодолимо желание да хване този свят за гърлото
и да го постави на колене.
Браво!
Дами и господа, Корали и Флорин!
Налей си питие.
Ще се върнем веднага.
Свърши ли шампанското? - Чий е този дом?
На Флорин, всъщност на Матифат. Давай, пий.
Исках да напиша пиеса: "Стига шампанско!"
Не е зле. Момчета, давайте статиите.
Ето, на Блонде от Операта. - Прекрасно... мерси.
Имаме Дежазе... Операта...
Италианците, добре.
Кой прави "Вариете"? - Аз.
Това рецензия ли е? - Само резюме, нямах време.
Какво е това?
Утрешния вестник ако всички си предадат статиите.
Оня там е приятел на Лусто ли?
Сигурна ли си, че харесва жени?
Поне ги гледа.
В него има нещо честно.
Не се продавай евтино, скъпа.
Не става дума за продажба, а за партньорство с Блонде.
Като обединим изданията си ще съкратим разходите.
Ще повишим цената на рекламата, цената на вестника ще падне
и така ще увеличим читателите си.
А повече читатели означава по-скъпи реклами.
Виждаш ли, сам разбираш.
Кой ще финансира операцията? - Дориа, Камюзо и аз.
Имаме нужда от четвърти, но да е някой от нашите.
Твоята Флорин може ли да говори с парфюмериста си?
Може да пробваме.
Ти ще бъдеш главен редактор.
Под моя редакционния контрол.
Ще си създам нови приятели.
Ти... по-скоро ще ги продадеш.
Какво е това ястие? - Ананасови пържоли, мосю.
Корали вече те търси.
Ти и сводник ли си?
Мислех, че си фалирал.
Ето ги и тях!
Бертие, какъв ще е отзива днес? - Днес без мен, прекрасна.
Стига ми толкова работа. - Да попитаме мосю Люсиен?
Нещо различно от тези негодници. Какво мислите, мосю Люсиен?
Напишете нещо хубаво за нас. - Добра идея.
Не сте длъжен, мосю, но ще ме зарадвате много.
Ето ти перо, приятел. Пиесата вече я гледа.
Защо не?
С леки стилистични ефекти...
подходящ ентусиазъм и желание да съблазни момичето...
Люсиен написа първата си статия.
Сюжетът на пиесата бавно се разгръщаше,
но да се различи реалността от измислицата не бе просто.
Дъщерята на дон Жозе,
изиграна от истинска андалуска,
внася невероятна сладка нотка.
Иска ти се да скочиш на сцената
и да й предложиш колиба и сърце си. - Да, да, не е зле.
Тя може да бъде всичко, което избере, родена е да лети.
Нима може да се каже нещо по-добро за булевардна актриса?
Някой ме попита дали пиесата си струва и аз отговорих...
Какво отговори? - Тя имаше алени чорапи
и лицето на първата ми любов.
Браво.
Не е зле.
Господа, за вашите статии и честни лъжи!
Барон дю Шатле... познаваш го?
Оня дето иска да стане префект ли?
В Ангулем го наричат "Токачката".
Близък е на маркиза д'Еспар.
Той познава много хора в Париж, но д'Еспар за него е...
съвсем друг свят, приятелю.
Това са приближените до краля. Имат огромно влияние.
Той познава правилните хора.
А мен вече не искат да ме познават.
Това първото ти пушене ли е?
Не.
Маргаритка...
Харесва ли ти?
Да.
Люсиен?
Добре ли си?
Тази вечер той твърде много видя,
твърде много пи и твърде много чу.
Париж леко повдигна полите си,
за да покаже на младия поет, като на достоен ученик,
своята уродлива голота.
ЗА МОЯ БРАТ, КОЙТО ВЯРВА
В ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА КРАСОТАТА
Мосю. Мосю, събудете се.
Корали, ела на прозореца, виж! - Знаеш ли колко е часът?
Събудих ли те, скъпа? Имам подарък за теб.
Алена карета като чорапите ти.
За мен ли е? Ти си луд!
Мосю Камюзо е на вратата. Може да се качи.
Облечи се и изчезвай!
Кобилата се казва Руби.
Ще отидем в гората, слънцето грее!
Отивам да говоря с него. - Абсолютно не.
Хайде. Чакай, ще се кача горе.
Не, не!
Побързай.
Той няма да остане дълго. Само стой тихо.
Мими?
Скъпа моя, още спеше ли? - Не, репетирам.
Вече! Здравей, Беренис.
Ти си луд.
Изчакай, една секунда.
Беренис, в колко часа е репетицията днес?
Можеш ли да вземеш роклята ми от Гурини?
Аз ще ти дам пари.
Ето къде са ми били ботушите!
А вие ми казахте, че са в гардеробната.
Не, тук са били.
Те са за мъжката роля, която скоро ще играя,
но са толкова големи. Напъхах вестник, но ме боли.
Ще ме закараш ли в театъра?
Мога да изпробвам новата си карета.
Никога не съм имала карета. Как да я управлявам?
Аз ще ти покажа.
Ти си напълно луд.
Ще ви потърся някакви обувки.
Тя привързана ли е към него?
Той ни издържа.
Спаси ни, когато тя беше зле.
Каква актриса.
Няма да позволя да загуби всичко заради един пролетен флирт.
Кой номер носиш?
Скъпа сестро, прости ми, че почти не ти пиша.
Времето в Париж сякаш лети. Всичко се движи тревожно бързо.
За начало имам голяма новина.
Най-после срещнах страхотен издател.
Казва се Дориа и се интересува от моята поезия.
За да се посветя изцяло на писането,
се дистанцирах от мадам Де Баржетон
и нейния суетен социален живот.
Мисля, че раздялата ни я е огорчила, но нямах избор.
Без пари човек не може да се присъедини към висшето общество.
Вече съм похарчил почти 1800 франка.
За да оцелея трябва да харча по-малко.
Париж е бездънна яма.
Тук се плаща дори, за да пресечеш улицата, когато вали,
но може да срещнеш и хора, способни да променят живота ти.
Хора, които те тласкат в неочаквани и светли посоки.
Вече се запознах с един брилянтен редактор,
който ми даде работа в уважаван вестник.
Не се притеснявайте за мен.
Журналистиката няма да ме отклони от любимото ми занятие.
Да пиша поезия, Люсиен.
Господа, господа!
Събрание!
Днес е големият ден!
Господа, днес празнуваме сливането
на двата ни любими вестника.
"Корсарът" и "Сатаната".
Оттук нататък ще се наричаме:
Корсар-Сатана.
Ние много мислихме и решихме,
че нашия другар Лусто ще стане прочут главен редактор.
Лусто, великата съвест на нашето време.
Негодник.
Твой ред е, Лусто.
Господа, информирайте всички театрални директори,
издатели, писатели, актриси, търговци и музиканти...
и папата, ако искате...
че никоя статия в този вестник
няма да струва по-малко от 150 франка!
150 франка за статия!
Нашата редакционна политика е проста:
Ще приемаме за истина абсолютно всичко.
Тогава за невярната информация съществуваше точно определение.
Наричаше се "канард" или патица.
Може би защото фалшивите сензационни новини
караха хората да бягат като патици.
За да създаде събитие вестникът може да отпечата всеки слух.
Истина или лъжа... това нямаше значение.
Вестникарите бяха разбрали,
че фалшивата новина и опровержението са две събития.
Единственото, което имаше значение
бяха данните за продажбите.
Фалшивите новини, "патиците", обикаляха свободно из Париж.
Никой не знаеше как да ги ограничи.
Да живее Императорът!
Мошеници, търговци, актьори, писатели, политици, театрали...
всеки идваше в редакцията да си купи статия,
да пусне клюка или да донесе подкуп.
Готово!
Роди се нова индустрия.
Пресата за общественото мнение стана комерсиална.
Вестникът се превърна в магазин,
който продаваше новини за всеки вкус и цвят.
Целта вече не беше да се просветли читателя,
а да му се продават събития.
Новините, дебатът и идеите се превърнаха в стоки за продажба
на абонатите. - Готово!
Някои журналисти станаха търговци на афоризми,
остроумни фрази и думи,
посредници между артистите и публиката.
Готово! - Люсиен бързо се учеше.
Перото му летеше скоростно с яростта на отмъщението.
Задкулисни клюки, слухове, подигравателни остроумия...
За няколко дни написа десетки жестоки, остроумни статии,
които станаха негова запазена марка. - Виж, платено същия ден.
И това не е всичко... Та-да!
Корали също ще бъде щастлива.
Има ли още шампанско?
На колко години беше?
Трябва да съм била на 13 или 14.
И майка ти те даде... - Не ме даде, а ме продаде!
Когато чух цената разбрах, че не струвам много.
Така се оказах в малка трупа.
Те ме научиха да танцувам. - А след това?
След това мъжете започнаха да обикалят около мен.
Видях да правят грозни неща с другите момичета.
Какво само нямаше.
А след това?
Когато навърших 15 отидох в друга трупа,
която правеше улични пантомими. Тогава бяха модерни в Париж.
Това е всичко. Така се запознах с Флорин.
Мерси.
Ти си твърде красив за мен. Ще ме нараниш.
Ще срещнеш богата маркиза и бам! Няма я повече Корали.
Не знаех, че можеш да правиш така любов.
Винаги се отдавам изцяло.
Какъв е смисълът иначе?
Ти не си като тях.
Ще направиш страхотни неща.
Аз не съм много умна, но го усещам.
Усещам ги тези неща.
Токачката трябва да пази човката си.
Костта от сепия е много остра.
Тази токачка идва от Ангулем, на брега на Шарант.
И какво мислите се случи? Токачката се задави и умря.
Нашият скъп барон ще го хареса.
Не го е написал Люсиен. - Може да не го е написал той,
но името му е на следващата страница
и има наглостта да се подписва като "дьо Рубемпре".
Има ли повод да напише нещо, което може да те смути,
моя скъпа братовчедке?
Аз знам, че той е над това. - Мислиш ли?
Изпитвам угризения за него.
Забрави за него, мила, и да продължим напред.
Далеч от салоните Люсиен продължаваше
обучението си във вестника.
Заради многото книги, чакащи за рецензия
редакторите оставяха своята маймуна да избере
за кое произведение да пишат.
Така... Стендал или Шатобриан?
Според реакцията на маймуната те решаваха да подкрепят
или да разгромят пиесата или романа,
цинично атакувайки сцената и литературата.
В повечето случаи авторите идваха
и си изпразваха джобовете.
Пресата процъфтяваше както никога преди,
а читателите ставаха все по-многобройни.
За да отговорят на нарастващото търсене
германските инженери изобретили ротационната печатна преса.
Вече можеше да се печатат 20 пъти повече страници на час.
Тиражите скочиха от няколко хиляди
на десетки хиляди, а скоро и на стотици хиляди броя.
При тези обеми рекламата носеше все повече пари.
В помощ на търговците бяха създадени рекламни агенции,
което помогна на индустриалците да измислят брандове
и да продават продукти, от които никой нямаше нужда.
Сингали също трябваше да повиши темпото.
За да увеличи печалбите той изобрети странна измишльотина,
наречена "Машината на славата".
С една манивелата активираше дървени плочи,
скрити под седалките, които имитираха аплодисменти.
Той се надяваше, че като чуе тези фалшиви аплодисменти
публиката автоматично ще започне да ръкопляска.
Какво изобретение!
И накрая за подсвиркванията и освиркванията
искаше да скрие в тъмните ъгли на театрите специални фунии.
Въпреки това не се отказваше и от добрите свирачи.
Като добър професионалист...
той искаше да поддържа реален контакт с публиката.
И с артистите, разбира се. "РАСИН"
О, колко жестоко!
Не е ли време да ми кажете?
Какво сте направил?
Уви, аз мислех, че съм обичана.
Душата ми се радваше на присъствието ви, живееше с вас.
Къде бяха вашите принципи, когато за пръв път ви признах?
Мосю директор.
Искали сте да ме видите? - Да.
Знаете ли кой съм аз? - Определено знам кой сте.
Много ли актриси ще прослушате за ролята?
Това е трудна роля. Нямам избор.
Човек винаги има избор.
Не е ли вярно?
Мои приятели!
Приятели, моля за внимание. За Корали и първата й голяма роля.
Един ден и ти ще играеш Расин, скъпа моя.
Ще разкриеш цялата си чувственост.
Имате хубави ботуши, мосю.
Мисля, че вече съм ги виждал някъде.
Не ли?
Бих дал всичко, което имам за един такъв неин поглед.
Приемете, че вашата роля е приключила.
Тя вече не се нуждае от вас. - Искам нищо да не й липсва.
За мен, мосю...
вие не съществувате.
Може и да сте прав.
Вашите статии ме забавляват. Вие умножихте пороците ми.
Радвам се да го чуя... мадам.
Няма да й липсва нищо.
Приятна вечер, мосю.
Малката актриса от булеварда
получила голяма роля предизвика не една насмешка.
Успехът на статиите и завладяването на Корали
биха завъртели и по-зрели глави от тази на Люсиен.
Грешката на Люсиен бе да парадира
с победите си и още по-лошо...
да демонстрира своето щастие.
Корали водеше Люсиен на всички соарета, светски вечери
и в модните бутици, където му избираше костюми,
с които той блестеше до нея из цял Париж.
Тя учеше Люсиен да играе с живота,
както тя играеше на сцената.
Изкуството и литературната слава отдавна бяха забравени.
Добър вечер.
Моля, запознайте се с мадмоазел Корали.
Няма да я поздравите,
защото е актриса, така ли?
Аплодирате я на сцената,
но я презирате в реалния живот. - Достатъчно, мосю.
Мислите, че актрисата е недостойна за вашето общество?
Кажете ми, любими мой враг,
как вървят нещата с Дориа?
Засега трябва да си изкарвам прехраната във вестника.
Не съм наследил нищо. - Нито пък аз.
Дори и име нямате. Знаем го, мосю Шардон.
Казвам се Рубемпре. - Шардон или Рубемпре,
статиите ви скоро ще бъдат забравени. - Моля те, Люсиен, да си вървим.
Отказахте ли се от литературните си амбиции?
Не се тревожете за мен.
Да си вървим. - Мадмоазел.
Аз съм поклонник на вашия талант.
Мога ли да ви поканя на танц?
Простете ми, мосю...
но вече не ми се танцува.
Приятна вечер, Луиз.
Тя ли беше?
Красива е...
но изглежда нещастна.
Защо те нарекоха Шардон?
Баща ми се казваше Шардон,
а майка ми е родена като Амели дьо Рубемпре.
Искам да нося името на майка ми.
За мен няма значение.
За мен имаш само едно име...
името на моята любов.
Аз съм болна, Люсиен.
Нарича се белодробна фтиза.
Един от видовете туберкулоза.
Трябва да правим красиви неща.
Всичко наоколо е прогнило. Така е навсякъде.
Трябва да се борим за красивите неща.
Не искам твоята поезия. Това са пари на вятъра.
Знаете ли, че сега Люсиен пише за вестник.
Опитваш се да ме сплашиш ли, момче?
С тези ваши маргаритки ще стана за смях.
За мнозина литературата е важна.
Светоглед, любов към красотата...
Дори да е само за шепа читатели.
Дори само за един читател. - За един читател?
Да, мосю. - Ти си просто луд.
Не ме интересуват твоите маргаритки.
На какъв език трябва да го кажа? Ти ела с мен.
Трябва да поговорим за Бертие.
Какво? - Той създава проблеми.
Мерси... направи както се договорихме.
Свърши си работата. - Разбира се.
Все някога той ще публикува вашите маргаритки.
Само че при моите условия. - Разбира се.
Исках да поговоря с вас, Люсиен.
Знам стиховете ви.
Луиз...
снощи говори за вас и за Ангулем...
с голяма емоция. Тя ни прочете ваши стихове.
Някои неща бяха отлични.
Честно казано.
Тя съжалява за случилото се.
Не ви желае зло.
Как би могла още да ми навреди?
Като ви е изпратила да ме измамите?
Не виждайте врагове навсякъде, Люсиен.
Вие нямате ли врагове? - Само необходимите.
За мен е важно творчеството, съзиданието.
Уверен съм, че и вашето призвание е такова.
Интригата, безкрайните клюки...
са празен шум, вятър.
Трябва да се научим да се справяме с това.
Люсиен?
Готов ли си да тръгваме?
До скоро, надявам се.
Искаш ли да си отмъстиш на Дориа?
Книгата на Натан излиза в сряда.
Дориа залага на това. Много.
Нокаутирай го.
Натан дойде и говори с мен.
Разбира се, той иска всички да го харесват.
Страхува се от рецензиите и то с основание.
Говори ти за "Любовта към изкуството", нали?
С мен опита същото. Нокаутирай го.
Въпреки завистта на мнозина,
Натан се превърна в известна фигура в литературния свят.
Нахалната му младост и стил прелъстиха всички,
но връзките му с роялистите бях спорни.
Някои виждаха в това фалшива слава
създадена от вестникарските статии.
Как я караш?
Не мога да кажа нищо лошо за тази книга.
Има сила... емоция.
Натан е истински талант.
Той е вдъхновен... искрен.
Самобитен. - Пощади ме.
Винаги е на точната дистанция от своите субекти.
Чуй последното изречение.
"Загубил последната надежда започвам отново да живея."
Красиво, просто Корней.
Сигурно го е откраднал от него. - Как мога да кажа нещо лошо?
Разбира се, че можеш. Това е въпрос на гледна точка.
В смисъл? - Ще ти разкажа една история.
Имало едно време двама критици
в лодка на Галилейското езеро.
Изведнъж... се появил Христос
и започнал да ходи по водата.
Единият критик казва на другия:
"Виждаш ли това? Той дори не може да плува."
Ако книгата е вълнуваща значи е сантиментална.
Класически роман - много академично.
Забавен значи е повърхностен.
Интелигентен - твърде претенциозен.
Ако е вдъхновен значи е развратен
и така нататък.
Ако е добре конструирано значи е предсказуемо.
Ако писателят има стил, той няма какво да каже.
Може да критикуваш дължината. Това винаги работи.
Толкова много страници. Объркано, неконтролирано.
Какво иска да ни каже романа? Дали самият автор знае?
В спокойния сюжет няма авантюризъм.
А в динамичния авторът е авантюрист.
Давай, пиши. Ще уредим Натан.
Жаждата на Люсиен да отмъсти на Дориа, Шатле, Луиз,
Ангулем и на целия свят го вдъхнови
да унищожи романа на Натан.
Той изпитваше тъмно и самотно удоволствие
представяйки си как ранява врага с ударите на перото.
Въпреки че подобен сардоничен хумор е доста евтин
някои вестници често го аплодираха.
И моля да предадете на Натан д'Анастазио
още да не скача от моста,
защото още има много хора, които да разочарова.
Статията е възхитително мерзка. - Мерси.
Какво става с теб?
Вече не знам дали книгата е добра или не е.
Това няма значение. Нашите писанки веднага се забравя.
Най-вероятно ще увият риба в тях.
Може да напишем и нещо трайно.
Да защитаваме идеите и чувствата, в които вярваме.
Сигурен съм, че Натан... - Забрави за Натан д'Анастазио!
Той е марионетка. - Като нас.
Като нас, правилно.
Дориа ще получи удар.
На следващото утро Люсиен изпрати на Дориа
разгромната статия за книгата на Натан.
Преди публикуването Лусто и Люсиен
искаха любезно да информират Дориа
за заговор срещу любимия му писател.
Люсиен е написал този пасквил?
Очевидно.
Люсиен накара султана на издателите да чака цял час
под предлог за някаква "спешна" работа за уреждане.
Връщам ти статията.
Много е злобна.
Доста си прогресирал. - Мислите ли?
Аз съм неграмотен, но вашите Маргаритки ми отвориха очите.
Промених си решението. Ще купя твоите стихове.
Намирам го за много досадно,
но получих и други оферти. - Да, мога да си представя.
Хората трябва да се бият, за да публикуват поезията ти.
Но внимавай, ако купя книгата ти
ти ще станеш един от семейството.
Това означава, че никога повече няма да атакуваш моите писатели.
Трябва да запазя своята независимост, мосю.
Твоята независимост? Купих всички критици в Париж.
Не ми говори за независимост.
Извинете...
но имам работа.
И ти наричаш това работа?
Мога ли да ви изпратя?
Ако ще правим бизнес заедно...
искам сам да избирам хартията, шрифта и илюстрациите.
Да, пошушнаха ми какво си работил по-рано.
Бях сирак, трябваше да живея.
Много трогателно.
Не си ли мислил да напишеш роман?
Да! "Сиракът от Ангулем".
Захвърлен и забравен в Париж той загубил опора и паднал,
но не бил глупак. Наблюдавал и се учел.
Но помни ли той за благородните си амбиции?
Да вървим.
Дориа, направихте ли си труда да отворите лично ръкописа ми?
Интересно ми е да знам. - Не се бъркай в това, млади човече.
Имаш влиятелни приятели, но и известни врагове.
В Париж говорят за твоите остри статии.
Вече си в светлината на прожекторите.
Част от спектакъла. - От спектакъла?
Да. - А ако изведнъж пожелая
да напиша добра статия за мосю Натан.
200 франка... платени на място. - Стига, 200 франка...
Знаете, че да се хвали е по-трудно отколкото да се ругае.
О, да... особено за независим дух като теб.
Направете ми друго предложение.
Да кажем 250.
Да кажем 500.
500?
Никой не е плащал толкова.
Това е моята цена.
Добре, 500, но с място на първа страница.
Добре...
но ще го направя безплатно.
От уважение към литературата.
Предайте това на Натан.
Ти се нуждаеш от него, както и той от теб.
Люсиен остави перото си да изрази искреното му възхищение
от романа заявявайки, че и той би искал
да напише подобно нещо.
На следващия ден както бе обещано
хвалебната статия на Люсиен
бе на корицата на известния "Корсар - Сатана".
Това предизвика жарки спорове.
Хората бяха ентусиазирани от този нов критик,
който се издигна над партизанските кавги
от любов към красотата и без скрити мотиви.
Още по-удивително бе, че дори депутат-роялист
цитира фраза от статията на Люсиен в Камарата.
И в парламента се разиграваха комедии.
Оттогава в устата на всички бе фамилията Рубемпре.
Люсиен стана известен журналист,
парижка фигура с всички екстри,
произтичащи от този статус.
Стига бе...
Маргаритката не си губи времето.
Ето ви и вас.
Още не сме приключили с декорирането.
Страх ме е да си представя колко струва това.
Камюзо ни даде шестмесечен кредит. - Браво.
Къде е Люсиен? - На горния етаж.
Готви изненада, очакваме много хора.
Харесва ли ви? Това е първият ми истински дом.
Честито. - Мерси.
Вземете си вестник!
Заповядайте. Вестник, мосю.
Вестник, днешният вестник.
Имаме много бройки!
Вестник!
Ето го днешният вестник. Хайде, прочетете го.
Вестник, мадам и мосю.
Слава на вестника.
Вестник, мадам.
Не забравяйте да го прочетете.
Браво!
За Париж!
И предлагам още...
за нашите любови!
Дойде време наистина да кръстим Люсиен.
Коленичи,
мой добър, горд рицар, безстрашен и безпринципен.
Без никакъв принцип.
В името на недобросъвестността,
фалшивите слухове и рекламите,
аз те кръщавам...
Журналист!
Безплатни аплодисменти!
50 франка за отваряне, приятели.
Приятели? Приятелите не съществуват!
Това е просто израз.
Беше забавно, нали? - Много добре.
Не мислех, че ще дойдете.
Бях трогнат от написаното за мен.
Бях искрен.
Как се продава книгата ви?
Като цяло доста добре.
Моите приятели роялисти
ме подкрепят или поне така твърдят.
Благодарение на вас либералната преса трябваше да ме пощади.
Литературата винаги побеждава.
Длъжник съм ви.
Нося лично послание за вас.
От Луиз.
Видях я този следобед.
Вестникът скоро ще атакува Шатле,
неговата клика и техните идеи. Не мога да направя нищо.
Луиз се подиграва на Шатле и на политиката.
Тя би искала да ви види отново,
въпреки че с това поема голям риск.
Вие сте черната овца. - Надявам се да е така.
Тя може да ви помогне с нещо, което е важно за вас.
Кое е то?
Тя сама ще ви го каже.
Срещата с Луиз се проведе
далеч от любопитните очи.
Очите на онези, които яростно осъждаха
двойката Луиз и Люсиен.
Люсиен. - Здравей, Натан.
Как сте? - Добре, това вашия дом ли е?
Не, на един приятел е.
Дискретен покровител на изкуствата. Идвам тук от време на време,
за да надраскам няколко страници.
Ясно. - Заповядайте.
Тя ви чака вътре.
Тези книги ми напомниха за теб.
Още ли продължаваш да пишеш?
Това се превърна в моя професия.
Знам. Познавам вестника ти.
Не знаех, че можеш да бъдеш толкова жесток...
но "Токачка дю Шатле" бе много забавна.
Всички тайно носеха карикатурата му.
Мислех, че той е твой приятел.
И аз така мислех,
докато не разбрах, че той си е играл с мен.
Искал е да получи протекция пред съда от братовчедка ми.
И постигна целта си.
Говори се, че ще напусне Париж и ще стане префект на Шарант.
Така ще се върне в провинцията.
Явно всички сме орисани на нашите провинции.
Ти и аз успяхме да се измъкнем оттам.
Мисля, че бе лудост, че тръгнахме заедно.
Бях се изгубила, Люсиен.
Бях сама...
и се страхувах.
Нараних те...
но искам да смекча негодуванието ти.
Искам да получа прошка.
Мога да ти помогна да възстановиш името и титлата си...
но единственият начин да получиш разрешение от краля
е да му направиш услуга.
Каква услуга?
Люсиен, спри да нападаш приятелите ни.
Познавам те по-добре от всеки друг.
Обстоятелствата те направиха наш враг,
но дълбоко в себе си ти си един от нас.
Знам, че е така.
Често ми липсва провинцията.
Париж ми омръзна.
Там между нас имаше нещо красиво.
Научих всичко от теб.
Дори мъката и болката.
Как е красивата ти годеница?
Всички казват, че е прекрасна актриса.
Много съм влюбен.
Сега на нея ли посвещаваш стиховете си?
Мосю Виконтът излезе и остави това писмо за вас.
Скъпи Люсиен, много велики мъже
са започнали с две имена.
Покелен преди Молиер, Аруе преди Волтер.
Бонапарт, известен още като Наполеон.
Първото име е прелюдия към второто.
Шардон или Рубемпре, аз разпознах страстта във вас.
Позволете ми да ви предпазя от тази парижка комедия,
което ни превръща в неволни актьори.
Люсиен, трябва да ви предупредя,
че зад кулисите назрява критичен момент.
Във висшите среди се говори за нови закони
за задушаване на опозиционната преса.
Някои вестници започнаха да се продават тайно.
Вие сте по-добър от тези безбожни драскачи.
Знаете какво да правите.
Ваш приятел, Натан.
Предлагам тост за театъра
и за журналистиката!
Ела при нас, мили.
Колко е горещо тук!
И така... получих молба за проучване на родословие
свързано с титлата "дьо Рубемпре".
Това бе името на майка ми.
А на баща ви?
Искам да го забравя.
Информиран съм за вашата влиятелна подкрепа.
И дори много влиятелна... маркиза д'Еспар.
И една баронеса...
де Баржетон... която не познавам.
Ще се опитам да ги направя горди с моето приятелство.
След проучване на вашите благородни предци,
молбата ви ще бъде изпратена до министъра на правосъдието,
който ще я предаде на кралската камара
с благоприятни или неблагоприятни отзиви.
Колко време ще отнеме проучването?
Зависи от качеството на документите, които намерим...
и на сигурни доказателства, че вече сте на наша страна.
Междувременно ви съветвам
да спрете да пишете за вестник
враждебен към правителството.
Министърът на правосъдието е особено чувствителен към това.
Разбирам.
Под претекст за лична заетост Люсиен занесе последните си статии,
но спря да ходи във вестника.
Сега в буквалния смисъл на думата
той имаше "по-благородни" амбиции.
Опасно потънала в дългове
Корали продължи лудите си разходи,
за да глези любимия си журналист
обличайки го като денди и аристократ. - Рамо: 14.
Тя знаеше, че само за повърхностните хора
не съдят по външния им вид.
Костюми "Стобус", ризи "Мадам Ирланд",
бастуни "Вердие", ботуши "Фарели".
Всичко по най-новата мода, независимо от цената.
Костюмът е крайно важен за тези, които се правят на богати,
защото това е най-добрият начин да станеш богат в бъдеще.
Позволете да ви представя виконт дьо Рубемпре.
Видяхме го с графиня Корали от "Комеди Франсез".
Тя ще играе Расин. Какъв талант!
И сега трябва да върви на репетиция.
Чакай малко.
Това е малък актьорски трик. Всички елегантни мъже го правят.
Сега е модно. - Така ли?
Корали облече Люсиен,
но никога не бе поканена в аристократичното общество.
Там актриса, момиче от улицата, не бе добре дошло.
Тя оставаше сама вкъщи с Расин,
тежко бреме за слабите й рамене.
Пред Люсиен се отвориха вратите на салони,
от които бе изгонен преди няколко месеца.
Мосю Люсиен Шардон.
Маркиза дьо Контадес.
Барон дю Шатене.
Извинете, веднага се връщам.
Новият приятел на Люсиен Натан го въведе
в кръга на богати и безделни млади аристократи
известен като "Котилото". - Дьо Рубемпре.
Влизането му в тази каста
бе забелязано от онези, на които преди завиждаше.
Херцог Мартин Ласал, но между нас "Жан-Лу".
Заслепен от желанието си за титла
не забелязваше ли той студените им и бездушни усмивки?
Сега се събрахме всички.
Люсиен пише вълнуващи неща.
Скоро ще излезе стихосбирката му.
Извинете...
Мосю, още не съм получила вашите "Маргаритки".
Книгата не е отпечатана.
Луиз ми каза обратното. Нали няма да ме забравите?
Кой би могъл да ви забрави, мадам?
Елате с мен.
Всеки иска да се запознае с вас.
Ето го и него.
Обещанието си е обещание.
Раздразнена от възхода на Луиз в парижкото общество,
маркиза д'Еспар обърна внимание на Люсиен,
личността на момента.
Приятели, знаете, че тази къща обожава редките птици.
Тази вечер двама млади поети ще озарят небосклона ни.
Господа, слушаме.
За нея.
Пак пеят птиците в зори, пак май е - китна пролет вече;
и тръгвам, щом се зазори зове ме любовта далече.
Но в свойта скръб необяснима все още виждам люта зима,
а не светът цъфтящ край мен.
И мен с любов ме Бог дари
в далечен край - щастлив съм вече,
но страдам пак, по-зле дори,
че щастието е далече. Едничък взор към мен, любима -
и аз със страст неукротима към теб политам окрилен.
Кой може да ме укори, че жаждам аз, макар далече,
през планини и през гори
да бъда с мойта дама вече.
Но много път пред мене има и далнина необозрима.
Великолепно.
Няколко седмици животът на Люсиен
беше един безкраен празник. Момент извън времето.
Успехът му не бе по-малък от този в журналистиката.
Той се остави да бъде пометен от този непобедим водовъртеж...
на удоволствия и дългове, все по-пагубни.
Новата му страст хазарта му позволи да седне на една маса
с тази златна младеж и като маймуна да им подражава
без да има техните семейните богатства.
Живееше от ден за ден и понякога изглеждаше,
че преследването на благородническата титла
е само предлог да не прави нищо с живота си.
Натан гледаше как любимият му съперник разпилява таланта си
в един лекомислен живот, лишен от творчество.
Но може би, за да бъде завършен писател,
човек трябва да преживее всичко
преди да наложи на света своите лични илюзии.
И тези сметки също не са платени.
Колко дълго ще продължи това?
Забранявам да му казваш нещо.
Не искам да го тревожа в момента.
След като получи титлата ще има защитници и надбавка.
Ти това не го разбираш.
Ти не го разбираш, любов.
Лусто!
Излез.
Вън!
Позволил си си да редактираш статията ми?
Не можахме да те намерим. Дориа плати.
Нещо не схващам. Не мога ли да пиша каквото искам?
Дориа плати. Дориа плати, глух ли си?
Не ми пука, че Дориа е платил.
Писна ми от твоите схеми за по две су.
А къде са статиите ти? Вече ти ги платихме.
Или си въобрази, че вече си маркиз и политик?
Честно ли е към мен, към вестника, към акционерите?
Чувам, че вестникът ти ще се продаде. Нас ще ни изработят!
Ще те съдя! - Продава ли се вестника?
Всичко се продава и купува. Ти си невежа!
Още си новобранец от Ангулем.
А ти за кого се мислиш?
Купи си дори кон, за да си играеш на барон с Натан.
Твоите жилетки и тиранти на цветя... Жалък си.
Корали идва и плаче при нас, защото сте разорени.
Не смей да говориш за нея. Забранявам ти!
Без нас нямаше да бъдеш нищо! Нищо... полъх на вятъра.
Къде щеше да бъдеш сега без мен?
На дъното на Сена.
Здравейте, мадмоазел.
Благодаря, че ме приехте, мадам.
Люсиен не знае, че съм тук.
Той често говори за вас.
С голямо уважение.
Знам, че вие не сте като другите.
С какво мога да ви помогна?
Чела съм неговите стихотворения.
Между вас е имало любов.
Това бе любов към литературата.
Книгата му още не е публикувана, а той изхарчи аванса си.
Няма представа за реалността.
Парите не се задържат в него. - Той е поет.
Точно затова съм дошла.
Чувала съм, че Дворът дава поръчки,
за да подпомага творци, които подкрепят роялистите.
Може ли да говорите с приятелите си?
Мога да разпитам.
Може ли да стане по-бързо?
Дотогава мога да ви дам някаква сума на ваше разположение.
Ще бъде наша тайна. - Не.
Вярвам само в работата, мадам.
Работим и получаваме заплата за работата си, каквато и да е тя.
Искам той да си върне вдъхновението.
Желанието да създава красота.
Много сте права.
Вие сте много красива жена.
Завиждам на маниерите и елегантността ви.
Няма да ми го отнемете, нали?
Защото тогава ще умра.
Тя си отиде.
Само не ми казвайте, че е добро момиче.
Те нямат нито су.
Както се очакваше.
Господа.
Господа!
Дойде времето да възстановим една фина и благородна идея...
Журналистиката.
Нека да започнем издаването
на един честен и отговорен вестник.
Нека да бъдем достойни и почтени.
Никога няма да се поддадем на пари, измами, самоцелни подаръци
или подкупи. Накратко на корупцията,
която опорочи нашата мисия.
Затова избрах заглавието:
"Възраждане".
Морално, социално, политическо и художествено възраждане.
Само...
Само нашите абонати ще могат да ни купят!
За съжаление само след няколко години
този толкова самодоволен редактор-възрожденец
ще се окаже замесен в тъмна афера с търговия на влияние.
Ще бъде осъден и окалян от пресата,
а той ще крещи и ще се възмущава, че журналистите са го предали.
Ако либералът Корсар-Сатана имаше своите патици,
то роялистът "Възраждане" имаше своите гълъби.
Пощенските гълъби отлитаха от Париж сутринта
и пристигаха същия следобед в Лондон.
Фалшивите новини се разпространяваха
благодарение на тази мрежа от птици
много бързо и също бяха много печеливши.
На Люсиен му плащаха на ред, а на Корали процент от сбора,
но той още не беше написал нищо за новия си вестник,
а тя е още репетираше, така че гостите им бяха много строги.
Съдебни изпълнители.
Ще се върна на булеварда и ще си показвам бедрата.
Щом трябва ще го направя. Няма нищо страшно.
Важното е, че ще печеля.
Него не може да ми го вземете.
Не се безпокой.
Този негодник ни предаде.
Сговорил се е с роялистите. С роялистите!
Достатъчно. Време е да го унищожим.
Ударете го там, където най-боли. По дворянското му потекло.
И по начина му на живот.
Виновен е Натан, неговата курва.
Внимавайте, д'Еспар го подкрепя.
Грешиш.
Тя го презира толкова, колкото и ние.
Такива жени са много опасни.
Особено д'Еспар.
Защо помогнах на този нещастник?
Може би ти е харесало да си играеш на по-големия брат.
Той поне има амбиции, а ти какво имаш, освен мен?
Какво?
Скъпи приятели...
Приятелите не съществуват.
Преди края на деня ще ме разбереш. Сбогом, мадам.
О, небеса, какви думи! О, остани.
Принце, не мога повече да крия болката си.
Виждаш пред себе си една обезумяла кралица,
която пред очите на смъртта те моли да й кажеш две думи.
Благодаря, че дойдохте бързо.
Нещата изглеждат добре.
Ще я нападнат на премиерата.
Искат да унищожат спектакъла.
Нищо не съм чувал за това.
Колко искаш?
Хората говорят, че преживявате тежки времена.
Имам пари да ти платя.
Ще намеря...
Вярвам ти, Люсиен, но хората говорят...
Не се безпокой.
Имам покровители. Имам нов вестник.
Чух, че си минал в другия лагер, но не е моя работа да те съдя.
Аз цял живот се продавам на този, който плаща повече.
Искам премиерата да е тържество.
Не се притеснявай, мама е тук.
Ще устроим триумф на принцесата ти.
Аз гледах нейния дебют.
Тя беше очарователна.
Бертие няма да получи нищо.
Влезте, Люсиен.
Нещо за пиене?
Затворете вратата, моля.
Лусто казва, че не сте предал статиите, които са ви били платени.
Прескъпо, между другото.
Иска да прати съдебни изпълнители, да вдигне скандал,
да ви съди.
Това няма да му даде талант.
Безспорно е...
но той се е заклел да ви погуби.
Въпреки, че никой не го взема на сериозно.
Малък играч, малка рибка. Нали така?
Вие още ли сте близък с маркиза д'Еспар?
Тя ме приема в дома си.
Впечатляващо.
Тогава може би скоро ще ви помоля за услуга.
Голяма услуга.
Ще ми направите ли голяма услуга?
Имам нужда от съюзници.
Знам влиянието ви. - Тогава ще ми помогнете.
Искам да обединя вестника, рекламна агенция
и информационна агенция.
Да сформирам нещо като група, асоциация.
Трябва да намеря финансиране
и инвеститори.
Както казват английските ми приятели:
"Свободното предприемачество е като...
пускането на свободна лисица в свободен кокошарник."
Не искам да бъда изяден като кокошка.
Вие също. Нали не греша?
Не.
Властта се стреми да контролира всичко, да забавя нещата.
Страхуват се от новата преса, от новия свят.
Те са изгубени, но трябва да ги успокоим.
Не искам да се карам с вас и приятелите ви
заради клоун като Лусто.
Разбирате ли?
Да.
Ще бъда много щедър.
Ето какво предлагам...
Напишете ми няколко от известните си сатирични статии
и така ще изплатите дълга си,
и ще забравим тази глупава история. Това устройва ли ви?
Но анонимно, без име. - Име? Какво име?
Шардон или Рубемпре? Вече не знам.
Още същия ден Фино изпрати на Люсиен списък с личности,
които Люсиен да атакува в статиите си.
С някои от тях той се бе срещал
в светските салони.
Няма значение. Перото му препускаше анонимно,
сякаш бе независимо от него.
Показването на личния живот
беше част от журналистическите игри.
Като даде на Фино анонимно статиите, които му дължеше,
Люсиен се хвърли в устата на лъвовете.
Перфектно.
Той не забеляза нищо. Спипахме го.
За Люсиен "дьо" Рубемпре.
Люсиен.
Влезте, приятелю.
Парите ви чакат.
Останалото ще получите утре.
Не се безпокой. Ще й устроим триумф.
За всички амбициозни мъже идва ужасният момент,
когато неизвестна мистериозна сила
ги подлага на тежки изпитания
и твърде дълго отлагани наказания.
Техният заплетен живот се разплита
и нещастието се появява на всички фронтове.
Освен ако не е роден богат
всеки мъж има своята фатална седмица.
За Люсиен този жесток момент настъпи.
Щеше да види как хората
и събитията се обръщат срещу него.
Чух, че сте преминал във вестник,
който защитава нашите идеи.
Решението ми беше късно, но искрено, мадам.
Говори се Люсиен да стане парламентарен репортер.
Това е доста добре платена официална длъжност.
Ще може да се посветите напълно...
на писането си, на творчеството.
И на вашата красива млада годеница.
Чувам, че има голям талант. Ти знаеш ли, Луиз?
Тя е много красива дама.
Истинска е, жизнена. Бихте я харесали.
Може би ще я приемем някой ден.
В крайна сметка защо не?
Може Натан да напише есе за нея
във вашия нов вестник, за да популяризираме пиесата й.
Да играе Расин е много достойно.
Той е гордостта на Франция.
Каква прекрасна идея, мадам.
Нали знаете, че Расин също е буржоа по рождение,
а след това се е облагородил благодарение на своя талант...
и интригите. - Компромисът е вечен, нали?
Слава Богу, че има любов.
За любовта. - За любовта.
Какво направиха с нас, Люсиен?
Не знам.
Да вървим.
Знам, че имате нужда от това.
По-силно, по-силно!
Парите на Луиз бяха използвани
за заплащане на аплодисментите на премиерата на Корали.
Сингали се беше заклел да накара полилеите да треперят.
Всички участници в парижкия живот на Люсиен,
в неговата човешка комедия присъстваха тази вечер.
Облечени във вечерни дрехи, с лица като сценични маски.
В тази социална сцена най-лошите често заемат най-добрите места.
Цялото общество се бе уредило да бъде там,
за великата вечер на влюбените.
Принце, не мога повече да крия болката си.
Виждаш пред себе си една обезумяла кралица,
която пред очите на смъртта те моли за две думи.
Ти се боиш да не нарушиш спокойствието ми,
въпреки това жестокият ти отказ също ми носи болка,
възбужда моята скръб, моя гняв, моето презрение.
Господи, ако моята почивка е толкова скъпа за теб,
ако аз съм ти толкова скъпа...
Всичко наред ли е?
Ще бъде приказно.
И сега ли се осмеляваш да мълчиш?
Ако говоря, ще ме намразите.
Говори! - Небеса, такова насилие!
Тя се отдаде изцяло
и изигра истински любеща жена
зад маската на актрисата...
но не можеше да се справи
с осезаемата враждебност на залата.
Студената публика я скова.
Аплодисментите бяха безсмислени за нейната гордост,
но жизненоважни за борбата й. - Какво?
Рим е подозрителен към управляващата кралица.
Трябва да се разделите... и утре да тръгнете с мен.
Трябва да се разделим!
Уви, Финик! - О, госпожа...
Честно казано, тази вечер булевардната актриса
трябваше да намери неочаквани интонации...
дори сърцераздирателни.
Тит ме изоставя! Тит, който ми се закле.
Не, не мога да повярвам.
Той се разделя не с мен, а със славата си.
Той е невинен, затова искат да ме унищожат...
Сингали!
Верен на принципите си Сингали се бе продал на този,
който предложи най-висока цена в последния момент.
Пуснете ме!
Кой беше Люсиен в този свят на амбиции?
Дете, преследващо напразни удоволствия и наслади,
жертвайки всичко за тях.
Молец, привлечен от светлина, роб на обстоятелствата.
Съвестта му щеше да бъде безжалостен палач.
На следващия ден
Лусто и компания довършиха Корали.
Тълпата беше удовлетворена.
За коя си мисли тази булевардна актриса?
Как ще играе голяма трагична роля,
ако цял живот си е показвала бедрата?
Нека да се върне към вулгарните си червени чорапи!
За да бъде унижен Люсиен
Корали трябваше да бъде пожертвана,
осмяна, бита с камъни на площада.
И това беше само началото.
Въпреки, че Фино обеща, че статиите на Люсиен ще останат анонимни,
той постави подписът му върху собствените си нападки
срещу министъра на правосъдието и роялистите.
Бях измамен. - Това вашият подпис ли е?
Беше капан! - Кой сте вие, мосю?
Флюгер? Лицемер?
Вижте... заповедта за възстановяване на титлата ви.
Трябваше да я подпише самия крал.
Този театрално показан документ
беше просто обикновен лист хартия,
но разкъсвайки го...
Люсиен имаше илюзията, че е господар на съдбата си,
че сам е решил въпроса
с получаването на скъпоценното име и титла.
Маркиза д'Еспар беше измислила тази жестока игра,
за да накара Люсиен да предаде приятелите си.
И бе успяла.
Предателството беше напразно,
сякаш злото си бе самодостатъчно
и вече не преследваше никаква земна цел.
Междувременно роялистите гласуваха нови закони,
за да заглушат опозиционната преса.
Това бе краят на малките вестници, краят на една ера.
Аз съм журналист! - Ще те научим да мълчиш!
Полицията щеше да открие измамите,
методите на редакторите и тяхната силова икономика.
А свободата на печата?
Голямата и достолепна преса
не пропусна да изрази възмущението си.
Тази преса, все така независима,
изпълняваше своята Света мисия да просветлява читателите.
Чрез изгаряне на хартиените запаси
властите искаха да заглушат малките вестници.
Какво ще правят вестничетата без хартия,
мастило или печатарска преса?
Корали понасяше с достойнство страданията.
Белите й дробове бяха проядени от болестта.
Отхвърлен от вестниците е без су в джоба
Люсиен си намери работа да пише обикновени обяви
по десет франка на парче.
За вас, мадам, новото масло от Макасар...
Небесен аромат...
Купете си сладък виолетов сапун за пране на дрехи...
Пролетта в гардеробите ви.
Купувайте, купувайте, все повече...
Пред него се отвори нов свят.
Няколко седмици по-късно Матифа
използва нарастващото си влияние,
за да даде ролята на Корали на Флорин.
Той бе купил роялисткия вестник "Възраждане"
и бе направил Натан редактор.
Гласът на Флорин бе писклив, жестовете й механични,
но с платените аплодисменти на Сингали
и снизходителните отзиви фарсът проработи.
Люсиен не можеше да си позволи гроб за Корали.
Погребалните парцели бяха станали безценни,
тъй като спекулациите с имоти
се разпростряха дори до гробищата.
Дори вечната почивка имаше цена.
Мислех, че сте ми приятел.
Аз съм ваш приятел, Люсиен.
Ще напиша книга за вас.
И за себе си.
Може би някой ден ще ми благодарите.
Люсиен напусна Париж... и се върна у дома.
В този тъжен ден започнах да пиша неговата история.
Историята, която току-що ви разказах.
Историята...
на изгубените му илюзии.
Той познаваше това езеро от детството си.
Когато влезе в студената вода не знаеше
дали иска да се пречисти или да умре.
За момент замря, за да помисли и да вземе решение.
И си каза: Загубил последната надежда
аз отново започвам да живея.
Мисля за всички, които трябва да намерят вътрешна сила
след времето на разочарование. Оноре дьо Балзак.
Превод и субтитри Ivon