Два рода, знатни и могъщи,
във Верона, където ще ви отведем,
от спора стар изстискват нова злоба,
невинна кръв проливат и своите ръце мърсят.
От ежби стари, под зла звезда обречена любов роди се.
Но смърт отнесе я във гроба.
Това събитие нещастно завършило със гибел,
враждата усмири, пресече бащините свади.
Кавгата е между господарите, но и техните слуги.
Ние сме едно.
Виж, пристигат ония от Монтеки.
Добро утро. - Добро да е и за вас, господине!
Предизвикай ги! Зад теб съм. - Добре, готов съм!
Хайде, да вървим.
На нас ли показвате пръст, господине?
Просто си показвам пръста, господине.
Повтарям, на нас ли показвате пръст, господине?
Не, господине! Не показвам пръст на вас, господине.
Просто си показвам пръста... - Скандал ли искаш?
Скандал ли? Не, не господине!
Ако търсиш повод - аз съм насреща! Господарят ми не е по-лош от твоя.
А не е ли по-добър? - Да, по-добър е!
Лъжеш!
Вадете шпаги, ако сте мъже! - Грегорио, удара си покажи!
Глупаци, спрете и шпаги настрана! Не знаете защо се биете сега.
Князът изрично забрани дуели по улиците на Верона!
Идват Капулети!
Тибалт - човек от Капулети.
Какво? И ти ли с гола шпага сред страхливите слуги?
Насам се обърни, Бенволио и смъртта си погледни.
Аз само разтървавам. Скрий шпага или помогни с нея мир да въдворим.
Извадил шпага, а за мир говори!
Мразя тази дума, както мразя ада, всички от Монтеки, а и теб!
Ела насам, страхливец! Капулети!
В къщи си върви, отрепка! - Подлец!
Дългия ми меч подайте! След мене Капулети!
Бързо, към пазара!
Убий Монтеки - тоз злодей!
Благородният ми вуйчо!
Какво? Мечът, мечът ми!
Няма да те пусна врагове да търсиш! - Не ще ме спреш. Остави ме!
Напред, Монтеки! - Смърт за Капулети!
Князът, иде! Оръжие хвърлете, князът идва!
Размирни мои люде, скарани с мира!
Хвърлете шпаги осквернени на земята!
Долу, долу оръжието!
И чуйте думата на гневния си господар.
За трети път от думички невинни изречени от Капулети...
и от вас, Монтеки...
скандал възниква шумен по улиците на града.
Ако пак смутите тишината и реда,
с живота си ще заплатите цената на мира.
А сега, от тука всички си вървете!
Капулети, ти веднага ме последвай.
А ти, Монтеки, следобед се яви при мен.
Повелявам! Под страх от смърт се всички разпръснете!
Къде е Ромео, виждал ли го е някой днес?
Как се радвам, че не взе участие в скандала.
Госпожо, преди слънчев лъч от изток да погледне през златния прозорец,
подтикнат от тревожни мисли излязох на разходка.
И на смокинова горичка под клонака видях го аз да се разхожда сам.
Запътих се към него, но той ме забеляза
и скри се в гъстака на гората.
Нерядко сутрин Слънчо го заварва там.
Вижте, ето го и него.
И моля ви, минете настрана. След малко мъката му аз ще разбера.
Дано успееш в ролята на изповедник.
Тръгвайте, госпожо. Нека ги оставим.
Добро утро, братовчеде!
Нима е вече ден? - Часовникът удари девет...
Нима?
Дълги са самотните утра.
Не беше ли баща ми тук сега? - Да, той.
Кажи каква тъга, Ромео, времето ти удължава?
Тъга по туй, що времето... скъсява.
Но, Ромео... - Сбогом, братовчеде.
Какво е станало за Бога? Не, не казвай! Чух всичко аз.
Да, свързано е то с омраза, но го правят повече от страст.
Почакай, с тебе идвам аз.
Но Монтеки е също тъй обвързан със залога, като мен.
Така че за старци като нас не ще е трудно да поддържаме мира.
И двата рода сте еднакво знатни
и жалко, че вражда е постоянно между вас, но...
Кажете, господине. Какво решихте по моята молба?
Ще кажа туй, което казал съм преди.
Детето ми е малко за света!
И няма още четиринадесет лета.
Нека зими две да я попарят и тогава за невеста готова ще е тя.
Щастливи майки стават и по-младите от нея даже.
За туй тъй рано пък повяхват те.
Земята отне децата ми, освен нея. Едничка ми е тя утеха на света.
Грабни сърцето й, Парис ти сега,
а благословията от мен - ще дойде някой ден.
Пиетро!
Довечера ще давам бал по обичая. И гости съм поканил аз безчет.
И ти ще бъдеш между тях. Ще бъдеш гост желан.
Ще има много смях!
Дойке, къде е дъщеря ми? Бързо я прати при мен.
Извиках я отдавна, и то е вярно както, че дванадесетгодишна бях мома.
Жулиета! Къде ли е това момиче?
Що има, кой ме вика? - Майка ти, госпожата!
Бързай девойче, майка ти те вика. Хайде, бързо, бързо!
Госпожо, ето ме и мен. Какво ще наредите?
Въпросът в туй се състои...
Момиченца, излизайте по-бързо, хайде...
Дойке и ти ни остави. Ще си говорим с нея нещо тайно.
Не, по-добре е да останеш - ще ми трябваш за съвет.
Дъщеря ми, знаеш я от малка...
Че как иначе? Зная всеки неин час! - Няма още 14...
14 от зъбите си давам, но за жалост имам 4 от тях.
Тя пък няма още 14. Колко дни остават до вършитба?
Две недели и отгоре... - Отгоре или не,
жътвата ще мине и момата наша ще чукне четиринайсет.
Тя и Сузана, Бог да я прости, бяха на едни години.
Мойто Сузи е при Бога. Той повече от мен я заслужава.
Но както казах, след жътва ще бъде тя момичка.
Няма грешка! За женене готова ще е тя.
С господаря бяхте... в Мантуа, спомням си го кат сега.
И вече я оставяхте сама. Нали така, за Бога!
А тя прохождаше едва-едва. Един ден падна и удари се челцето.
Мъжът ми се завтече... Бог да го прости, добър мъж беше
... детенцето повдигна и рече: "Така! Сега си падаш по лицето,
но щом поумнееш, по гръб ще падаш!" - Дойке!
И кълна се, бедното детенце каза "да" и спря да плаче.
Хайде, стига, на мира остави ни.
Да, госпожо.
Сега, Жулиета...
Господ да те поживи!
От теб откърмих най-красивото момиче.
Желала бих да доживея най-хубава булка да те видя.
Булка?! За брак аз бях решила да говорим!
Кажи ми, дъще Жулиета, не мислиш ли си вече за венчило?
Не смея за чест такава да мечтая. - За чест ли?
Ако не ти бях дойка аз, бих казала, че мъдрост си бозала ти от мен.
Време ти е вече за женитба.
И по-малки дами знатни във Верона са вече задомени и със рожби.
Сега като си помисля и аз те бях родила на твоите години.
О, да и аз си спомням. - Казано накратко...
Доблестният Парис иска твоята ръка. - Доблестен и още как!
Девойче, това се казва мъж! А снагата му каква е стройна!
Във Верона друг подобен няма. - Парис е същински цвят...
Е, какво ще кажеш. Можеш ли обикна господина?
Госпожо, гостите са вече тук! Масата е сложена.
Очакват ви, младата господарка я търсят!
Идваме!
Сега кажи, ще можеш ли да споделиш на Парис любовта?
Ще гледам да го сторя, ако гледането е любов.
Но няма по-дълбоко да се впускам
и обич няма аз да диря вън от твоя благослов.
Жулиета, граф Парис те очаква! - Госпожо, идвам!
Върви, момиче! Чакат те любовни нощи и щастливи дни.
Дайте ми калъфка за лицето! Маска за една муцуна.
Не ме е грижа кой поглед любопитен на мойта мутра ще се спре.
Таз маска грозна срама ми да бере!
С какъв претекст там ще се явим. Или ще влезем, без да поздравим?
Такива приказки не са сега на мода.
Да съдят те за нас каквото искат. Елате, чукайте и влезте.
А щом сме вътре веч, на танци бурни ще се отдадем.
С мисли чисти отиваме на маскарада, но туй не е разумно.
Защо, ако смея да попитам?
Сънувах сън нощес. - И аз сънувах.
Е, ти какво сънува? - Сънувах, че сънуващите са лъжци.
На сън сънищата истински на нас се струват.
О, разбирам, кралица Маб на сън при теб била е.
Кралица Маб ли? Тя коя е?
Тя е таз, която русалките изражда.
А по-малка е на бой от камъка ахатов на показалец на съветник знатен.
Понесена от ято малки животинки препуска тя по спящи носове.
Спиците на нейната каляска са от дългите крака на паяк.
Чергилото й - крилца на скакалец.
Юздите пък са паяжинки нежни.
А хамутът е изплетен от прозрачни лунни светлини.
Камшикът й - кост от щурчо с нишки от коприна.
И тъй препуска нощ след нощ през мозъци на влюбени
и те сънуват сънища любовни.
Над устни на моми, които само за целувки си мечтаят.
Но гневно Маб тогава, често с пришки ги чумосва,
защото за бонбони сладки... лакоми са те.
Понякога пристига тя с опашка от прасенце.
Гъделичка по носа заспалия пастир духовен
и той сънува, че по-голям десятък от стадото си сбрал е.
Амин!
Понякога минава тя през гърлото на воина
и той сънува как вражи вратове прерязва.
Сънува пробиви, засади, испански шпаги,
барабанен бой, който го стряска и събужда. Но изплашен...
... зашепва той молитва.
И пак заспива.
Такава си е Маб. Тя конски гриви сплита във нощта.
А на рошлите с разпуснати вълма мръсни възли сплита
и нещастия им носят, щом ги те развържат.
Тоз кошмар се случва на момите, легнат ли по гръб.
Дави ги, натиска, учи ги да бременеят,
прави ги жени и рожби те да раждат.
Тя е тази... Тя е тази, която...
Тя... е тази...
Стига, Меркуцио, недей. Това са празни думи.
Говориш... празни думи.
Така е, прав си. За сънища говоря.
А те чада са на духа ленив.
Никнат те от празната фантазия.
Вещество от въздуха по-леко...
и по-изменчиво от вятъра що гали ледената гръд на Севера студен.
А щом му се насити, бързо то завива и към свежестта на Юга литва леко.
Вятърът, за който ти говориш, издуха и самите нас.
Бийте барабани! Напред, нетърпеливи господа!
Ромео, хайде, закъсняхме вече.
Боя се, подранихме.
Душата ми нещастие предчувства, що звездите само знаят,
кога събитието страшно ще се случи на този нощен пир.
И край ще сложи на тоз живот презрян заключен във гръдта ми
от предвестник зъл на ненадейна смърт.
О, ти що водиш кораба на моята съдба!
Попътен вятър ми прати.
Добре дошли във моя дом! Добре сте ми дошли!
О, скъпата ми Хелена. Племеничко мила!
Добре дошли, на всички!
Весели бъдете господа и вий прекрасни дами!
И аз навремето съм слагал маски и съм шепнел на ушенца нежни -
нещо дето им харесва. Но всичко мина и замина...
Добре сте ми дошли! Дамички!
Факлите тя кара да горят по-ярко.
Върху кадифето на нощта тя свети жарко.
Като камък на ухо на негъра искрици мята.
Красота безценна, по-скъпа от всичко на земята.
Така се откроява гълъб бял сред ято черни врани,
както таз девойка сред красавици отбрани.
Сърцето ми познало ли е досега любов?
Кълна се - не!
Не съм аз виждал хубост по-голяма под това небе.
По гласа познавам, този е Монтеки.
Вуйчо, този е Монтеки - значи враг.
Нахалник вмъкнал се да ни скверни потайно.
Не е ли младият Ромео?
Нагъл роб, надянал маска, плюещ по честта ни.
Младежът ми изглежда достоен и почтен,
а Верона него хвали, че е учтив и с държание смирено.
За нищо на света не бих го аз обидил в моя дом.
Но... - Не се гневи и не го закачай!
Мореска!
Но, вуйчо, що за срам!
Я се махай, хлапе нахално! С мойте гости иска да се кара.
Тук ти ли господар си, или аз? - Не го понасям!
Не го понасял! Ще го понесеш и още как!
Браво бе, мъже!
Много дързост май си позволяваш. Тихо, или...
За Бога, сдържай си гнева!
Леонардо ще пее!
Ако твоята ръка съм осквернил със груба длан
и туй е непростим и тежък грях, светице свята.
Устните ми... като два поклонника във храм,
ще върнат със целувка нежна покоя ти в душата.
Поклоннико смирен,
недей кори ръката си невинна, щом от сърце го правиш ти.
Нали поклонници с ръце светци докосват чинно.
Защото с длан до длан целуват се души свети.
Нима светците нямат устни за света целувка?
Да, поклоннико, но с устни шепнат само те молитва.
Тогава, светице моя,
нека устните да сторят туй що дланите не могат.
Те молят се от вярата... отчаяние да не пониква.
Светците не подтикват, макар молитва да очакват те.
Тогава, стой.
Остави молитва поклонникът да изрече.
От мойте устни...
до твоите допрени... и грехът ми - опростен е.
Мойте устни нямат греха що ти им даваш.
Грях от мойте устни? Той не ме смущава.
Върни ми го обратно.
Жулиета, госпожице? - Дойке?
Майка ти желае с теб да поговори.
Хайде, хайде бързай!
Майка й коя е?
Достойни момко, тя е господарката на този дом.
Добра и умна, благодетелна жена.
А аз съм дойката на дъщеря й, с която си говорехте сега.
И още нещо ще ви кажа. Вземе ли я някой - пара ще пипне!
Нима е Капулети?
О, тежка участ! Животът ми в ръцете на врага е.
Какво, любезни дами? Нима тръгвате си вкъщи веч?
За Бога, май е доста късно да си лягате толкоз рано, а?
Моя сладка, Жулиета.
Дойке, я ела насам. Кой е онзи господин?
Граф Парис. - Не. Онзи, ето там.
О, не го познавам. - Върви, за името му ти разпитай!
Ромео. От рода Монтеки. - Какво?
Казва се Ромео. От рода Монтеки. Едничкият син на заклетия ви враг.
Единствената ми любов бликва от една омраза.
Обикнах го, преди да разбера, че трябва да го мразя.
Чудовищна любов във мен се ражда, врагът ни щом във мене я насажда.
Едно, две, три... Ромео!
Умен си е той. В живота си кълна се, завлякъл се е у дома в леглото.
Насам побягна и скочи през стената. Викни го, Меркуцио!
Ромео! Любовник страстен!
Къде се губиш, лудньо!
Ни чува, ни мърда, нито трепва. Маймунът му се прави на умрял.
Шега си правят със беда, която никога не са познали.
Ромео! Лека нощ!
Но стой!
Каква е тази светлина що от прозореца изгрява?
Моето момиче!
О, моята любов!
Да знаеше какво е тя за мен.
Като че говори, без да казва нещо. Но какво от туй?
Нали очите й говорят. Аз ще й отвърна!
Не съм ли много смел? На мене не говорят те.
Две звезди прекрасни от небосвода горе следват своя път
и умоляват нейните очи да блестят наместо тях, докато върнат се отново.
Как само е подпряла бузката си със ръка.
О, да бях ръкавица върху нея, да можех да погаля туй лице.
О, Боже! - Каза нещо.
Говори отново ангел лъчезарен!
О, Ромео, Ромео...
Защо си ти Ромео?
Отречи се от баща си и от своя род.
Ако пък не, в любов се закълни и аз не ще съм вече Капулети.
Да чакам още или да отвърна. - За мене враг е само твойто име.
Ти си ти, даже и да не си Монтеки.
А Монтеки що е?
Не е ни крак, не е лице, нито пък ръка.
Нито друга част от тялото човешко.
Искам туй лице да има друго име.
Името какво е?
Розата и под друго име ще излъчва аромата си тъй сладък.
Така Ромео, даже и Ромео да не се зовеше,
ще бъде тъй прекрасен, както и сега без свойто име.
Ромео, името си отхвърли, а в замяна, цялата ме ти вземи!
Вярвам в твойте думи, ще те взема! Наричай ме любими и ще се прекръстя.
Оттук нататък няма да съм аз Ромео.
Кой си ти прикрит в нощта, та тъй нахълтваш в мойте тайни.
Не смея аз по име да се представя.
Намразих го, светице моя, защото враг е то за теб.
Ако то е на хартия, бих го аз изтрил!
Ушите ми не са дочули и стотина думи изречени от теб,
но звукът ми е познат! Не си ли ти Ромео, и то Монтеки?
Не съм от тях, щом и двамата ги мразиш.
Как влезе тук и откъде дойде? Градинската стена е тъй висока,
а за тебе тук ще е опасно, ако моите роднини те заварят.
С крила на любовта прехвърлих високите стени.
И каменни прегради любовта не спират.
Ако нещо е възможно, тя всякак ще го стори.
Затуй и твоите роднини няма да ме спрат.
Ако те видят, ще те убият те.
Нощта като с пелерина от техните очи ще ме закриля.
Да зная, че ме обичаш...
пък нека ме заварят.
По-добре омразата живота ми да пресече,
отколкото живот без любовта ти да живея.
А ти обичаш ли ме? Знам ще кажеш "да".
Даже и да се закълнеш, думите не значат нищо.
Юпитер се надсмива над любовни клетви.
О, миличък Ромео, ако истински ме любиш, признай си честно.
Ако смяташ пък, че лесно си ме завладял,
ще се намръщя, ще излъжа и ще ти откажа.
Но не го желая за нищо на света.
Истината е, драги мой Монтеки, че съм много вътре.
Може би изглеждам лекомислена. - О, не!
Но вярвай, рицарю, ще бъда по-вярна от ония,
що с кокетство на студени се преструват.
Май трябваше по-сдържана да бъда.
Защото по-рано от мен разбра, че истински те аз желая.
И моля те за прошка.
Не вземай тази страст за лекомислена любов,
която тъй изглежда в тъмнината на нощта.
Девойко, кълна се в святата Луна!
Не се кълни в Луната, тя често се мени
и всеки месец в нова орбита навлиза.
Нима и твоята любов е като нея променлива?
В какво тогава да се закълна? - Не се кълни във нищо.
Ако ли пък толкоз искаш - във себе си се закълни.
Защото ти за мен си бог и идол и тогава ще ти вярвам.
Ако в сърцето си любима... се закълна...
Любими, лека нощ!
Напъпилият цвят на любовта под лятна ласка
в разкошен цвят ще се разтвори, когато пак се видим.
Лека нощ.
Нека почивка и покой сърцето ти намери,
каквито има в моите гърди.
Нима ще ме оставиш неудовлетворен?
Каква отплата искаш в тази нощ от мен?
Обет любовен в отговор на мойта клетва.
Аз ти се заклех, преди да ме помолиш,
но ако трябва думите назад ще взема.
Да си ги вземеш ти обратно? Защо, любима?
За да бъда щедра и отново да ги дам.
Но искам туй, което имам...
Щедростта ми е безкрайна кат морето. Любовта ми като него е дълбока.
Колкото ти давам - повече остава! Защото и двете са безкрайни.
Жулиета! - Идвам, дойке!
Скъпи ми Монтеки, верен ми бъди! - Господарке!
Почакай малко, ще дойда пак.
О, благословена, благословена нощ!
Страхувам се, че като нощ е, всичко туй е сън.
Прекалено сладко е, за да е вярно.
Две думи, мили мой Ромео, и тогава, лека нощ.
Ако мисли ти почтени имаш? И намерение - женитба,
утре послание прати по таз, която ще ти пратя,
къде и как венчавката ще стане.
В краката ти ще сложа всичко мое и ще те последвам до края на света.
Госпожице? - Идвам!
Но ако твойте мисли са безчестни, то аз те умолявам...
Жулиета? - Добре де, идвам ей сега!
... не ме преследвай и на мъката ме остави.
Утре някой ще ти пратя! - Душата ми ликува!
Хиляда пъти лека нощ!
Ромео, кога посланика да пратя? - Щом бие девет.
Няма да забравя. До девет има цяла вечност.
Ромео!
Забравих за какво те върнах. - Ще остана тук докат си спомниш.
А аз ще го забравям щом си спомня колко ми е хубаво със теб.
Аз пък ще помагам да забравяш,
стоейки тук забравил, че имам други дом.
Лека нощ. Раздялата е сладка болка
и лека нощ бих шепнела в забрава дорде се съмне.
Отец Лоренцо!
Кой ранобудник зове ме толкоз рано? - Добро утро, отче!
Млади момко, не ти е в ред душата, щом станал си тъй рано от кревата.
Щом тъй рано при мен си се явил, значи с мира в душата си се простил.
А ако не съм прав за твоето тегло, значи Ромео не е лягал във легло.
Последното е вярно. За мен нощта по-сладко мина.
О, Боже! Бил си с Розалина? - С Розалина? Свети ми отче, не!
Сърцето ми туй име вече не зове. - Така ли синко, где си бил тогава?
Ще ти кажа без това да ме смущава. Бях на бал у първия ни враг,
където бях сразен още от самия праг. - Синко, говори по-свястно,
за да дам на изповедта ти опрощение по-ясно.
Добре, тогава знай.
Сърцето и чувствата ми свети са пленени от дъщерята на Капулети.
И тя ме люби, както нея аз до гроб.
Заради тези чувства свети си дадохме обет да се венчаем.
Кога, къде и как се срещнахме, обикнахме и се решихме ний на брак,
по пътя ще ти кажа, ако обещаеш още днес да ни венчаеш.
Св. Франциск! Нима забрави Розалина що любеше със обич нежна?
Не ми се подигравай, отче! - Значи, любовта ви е чрез очите,
а не дълбоко във душите? - Чуй ме, отче...
Що сълзи солени за Розалина проля по бузи натъжени.
Да не си се променил? Чуй що зная аз!
Не искай постоянство у жените, щом липсва то и у мъжете.
Кореше ме, че обичам Розалина. - Че си хлътнал, не че ти е любима!
Да, че ми е любима...
И искаше от мен любовта да погреба!
Но не една любов да погребеш, за да намериш друга!
Ела немирнико.
Ела със мен! Мисля знам...
как да ти помогна в този ден. - О, отче!
Защото този ваш съюз за щастие ще може
омразата на двата рода да превърне в чиста обич.
Да тръгваме тогава и бързо да вървим!
Бързай бавно! С бавен ход се стига по-далеч.
Къде ли, по дяволите, се е дянал този Ромео?
Не се ли е връщал нощес във къщи?
Не се ли е връщал вкъщи? - Кой?
О, не! Баща му не знае. Говорих с неговия паж.
Тибалт, роднината на Капулети е изпратил у дома писмо.
Сигурно го вика на дуел, бас дължа. - Ромео ще му отговори.
Всеки грамотен може да отговори.
Казвам, че ще отговори на дръзкото писмо със дързост.
Жалко. Бедният Ромео е вече мъртъв.
Прободен от черните очи на бяла хубавица.
Промушен е в ушите от любовни песни,
продупчен е в сърцето от тъпата стрела на онова сляпо купидонче.
Такъв човек да се опълчи на Тибалт? - Защо, какво пък толкова е той?
Повече е от един котешки крал. Това от мен го знай!
Добро утро и на двама ви!
Защо ли ни тормозят тези чуждестранни мухи,
тези модни контета, тези "пардоне моа"?
О, синьор Ромео, бонжур! - Бонжур!
Ето френски поздрав зарад френските ви гащи.
Добре ни метна снощи. - Така ли, как съм ви метнал?
Измъкна се да спинкаш, господинчо. Чаткаш ли?
Прости ми Меркуцио, но имах важна работа.
И в случая, забравих добрите обноски.
Ела между нас. Чувството ми за хумор отлетя.
Хуморът ти е като горчив сладкиш замесен с лютив сос.
Защо? Не е ли по-добре да не въздишаш от любов?
Сега си разговорлив, както стария Ромео.
Сега си пак какъвто беше, както си възпитан и какъвто ти е нравът.
Защото влюбеният сополанко е идиот с изплезен език,
който търси дупка да завре дрънкулката си в нея.
Спирай вече!
Как да спра, като стигнах до най-интересното място?
Дрънкаш мръсотии. - О, не! Грешиш!
Бях навлязъл до най-дълбокото място на приказката
и мислих там да свърша.
Я вижте кой идва!
Хубава гемия.
Платно, платно на хоризонта!
Две, две! Фуста и гащи!
Пиетро! - Ей ме...
Ветрилото ми, Пиетро!
Ветрилото й дай, лицето си да скрие. И без туй е по-хубаво от нея.
Добро утро, господа! - Вече е "добър ден", нежна госпожо.
Нима е обед, за Бога? - Нито секунда по-рано.
Мръсният пръст на часовника е точно върху рязката на пладнето.
Я се засрамете, що за човек сте?
Такъв, госпожо, създаден от Бог, за да се посрами сам.
Честна дума, добре се изразихте - Бог да се посрами сам, нали?
Господа, може ли да ме упътите, къде мога да намеря младия Ромео?
Аз съм най-младия с това име, защото нямам друго по-добро.
Ако Вий сте "той", господине...
бих желала да обсъдим нещо лично!
Сигурно ще го отмъкне на вечеря! - Сводница, мръсница!
Сводница!
Ах, мръснико гаден!
Ето туй е дърта крава,
месото й за ядене не става.
А вкусиш ли го ти във дни на яки пости,
вкусът му ще е само на жили и на кости.
Отрепка! - Сбогом, антична мадам!
Мръсно хлапе! Гадно хлапе!
Аз не съм ти от ония дами флиртаджийки...
О, мръсно, гадно, подло хлапе!
За Бога, господине, кой е тоз безсрамник, че тъй дръзко се държи?
Такъв, който обича да слуша своите брътвежи
и за минута изрича повече думи, отколкото за месец.
Ако каже още нещо против мен,
ще му дам да разбере, а и на 20 като него!
Ако пък не мога, ще намеря някой, който да му запуши устата.
А ти бе!
Като пън стоиш и търпиш как всеки копелдак ме взема на подбив?
Негодник!
За Бога, господине, две думи само.
Животно гадно!
Младата ми господарка ме изпрати да ви издиря.
Каквото ми каза, ще го запазя за себе си.
Но искам първо да ви предупредя, че ако имате възнамерение
да я прелъстите... - Дойке...
Дето се вика, ще бъде много вулгарно от ваша страна.
Защото господарката ми е младичка и следователно, ако я подведете,
което никоя жена не би желала, ще бъде много долно.
Дойке! Предай мойте поздрави на господарката си.
Накарай я да намери начин да се измъкне следобед
и да дойде на изповед в килията на брат Лоренцо,
а след това ще се венчаем.
Ето за труда ти.
Не господине, наистина, ни грош! - Вземи като ти дават!
Не и не! - Тогава...
Господине, стопанка ми е най-сладкото девойче...
Боже, когато беше дребосъче... - Довиждане!
Е, навърта се около нея някой си Парис - бил благородник,
а аз понякога я дразня, че той е мъж таман за нея!
Дойке, отнеси й мойте поздрави. - За теб, хиляда пъти!
Часовникът удари девет пъти, откак дойката изпратих,
а обеща след половина час да се върне!
Сигурно не го е срещнала? О, не е възможно.
Кой знае как се тътри.
Любовните посланици трябва да са като мисъл бързи.
Ако беше влюбена и с кръв младежка и гореща,
щеше да литне като топка лека.
Но старците са влачат... като че ли са умрели.
По-тежки и от олово са... Дори на младини не са летели.
О, Боже, идва...
Дойке сладка, казвай що ми носиш? Господи, изглеждаш тъжна.
Дори вести лоши да ми носиш, поне кажи ги с весел глас.
Отпрати го.
Пиетро, чакай на вратата. - Върви!
Срещна ли го?
О, изморих се. Нека първо да отдъхна. Чак кокалите ме болят!
Сладка, мила,
скъпа дойке.
Кажи ми, какво каза моя любим?
Любимият ти каза... като честен господин...
и благовъзпитан...
и любезен... и красив,
и надежден, и добродетелен...
Къде е майка ти? - Къде е майка ми?
Вкъщи, къде другаде. Отговорът ти е нещо странен.
Любимият ми казал, като честен господин, къде е майка ми?
Нетърпелива си, а за мойте болни кости гневът ти е отплата!
Затуй посланията сама си ги носи! - Вече си досадна!
Хайде, какво каза Ромео?
Свободна ли си днес на изповед да идеш?
Да, ще ида...
Тогаз върви в килията на брат Лоренцо.
Там мъж те чака от теб женичка да направи.
Кръвта безсрамна по бузките ти как изби.
Направо са червени от радостната вест.
Към църквата побързай! А аз, да си похапна.
Любима дойке, сбогом за сега!
Дано небето да е благосклонно към свещеното ни дело
и утре със печал да не ни накаже. - Амин, амин!
Но всяка бъдеща печал не може да е равна на таз радост от мига,
когато погледът ми с нея е изпълнен. - Тези бурни чувства имат бурен край
и в триумф умират кат огън и барут в целувка слети.
Медът най-сладък гаден става в свойта...
Сладост... - Сладост!
А вкусът убива... - Апетита.
Затуй със мярка се любете.
Тъй дълго остава любовта. А, ето я и нея!
Такива нежни стъпки не ще изтрият камъка отдолу.
Добра ви среща, отче свети!
Ромео, дъще моя, и за двама ни ще благодари...
О, Жулиета, мярката на любовта ти прелива като мойта.
И ако имаш дарба повече от мен да я опишеш,
подслади с дъха си нежен въздуха над нас.
Нищи са онези, що дарбите си преброяват.
Но любовта ми е толкова безмерна,
че не бих могла да преброя и половината от нейното богатство.
Да тръгваме. Вървете с мен.
Не ще се бавим. Да ви оставя тук сами не мога,
докато църквата ни свята в едно ви свърже тук пред Бога!
Моля те, Меркуцио, нека си вървим.
Горещо е.
Гъмжи от Капулети.
А срещнем ли ги, свадата не ще ни се размине.
Защото в тая жега всяка кръв гореща бързо кипва.
Меркуцио, нека си вървим.
Ти си от ония приятелчета, дето щом влязат в кръчмата,
си тръшват шпагата на масата и казват:
"Боже, дано да нямам нужда от нея." - Такъв ли съм?
А след като обърне втората чашка,
заплашва слугата си дори без повод. - За такъв ли ме имаш?
Не, защото ако бяха двама като теб, биха се взаимно те избили.
Ти би се скарал на човек, че кашля на улицата
и буди пършивото ти куче заспало на слънчице.
И точно ти ще ме учиш да се предпазвам от свади, а?
Меркуцио, главата си залагам, че идват Капулети.
Аз пък краката си залагам, че не ми пука.
Господа, здравейте. - Ами, здравейте!
Две думи само с един от вас.
Само две, с един от нас?
Защо пък само думи? Нека прибавим и някой... удар!
Мога и това, господине, само дайте повод.
Защо пък да ви давам повод? Сам си го вземете.
Меркуцио, ти май пригласяш на Ромео?
Пригласям ли? Значи ни изкарваш музиканти?
Щом ни вземаш за такива, фалшива музика ще чуеш само.
Ето ми лъка!
Той ще те накара да танцуваш! Пригласял съм?!
Говорим тук пред много хора.
Нека се оттеглим настрана и трезво да обсъдим ний кавгата.
Или да се разделим. Хорските очи ни гледат.
Нека гледат! Очите им за гледане са отредени.
За чуждо удоволствие не ще се мръдна.
Останете си в мир, господине. Ей го и моето момче!
Меркуцио!
Тибалт?
Ромео, любовта ми към теб единствено ме кара да те зова...
подлец!
Тибалт, причината, която ме кара да те обичам
усмирява в мен гнева уместен при такива думи.
Подлец? Не съм.
И сбогом. Вижда се, не ме познаваш ти.
Хлапе!
Обидата не се измива с думи - просто ей така!
Обръщай се, и шпага вън! - Кълна се, не съм те аз обидил.
И те обичам повече отколкото си мислиш!
Дори да не знаеш причината за тази обич.
Така че, скъпи Капулети, името ви като свое аз ценя.
За туй не се гневи.
Недей, Меркуцио! - Срамно, подло, хрисимо покорство!
Не, Меркуцио! - Остави ме!
Тибалт, страшилище за мишките! - Какво от мене искаш още?
Ти, крал на котките - нищо друго, освен един от твойте девет живота.
Един ми трябва да си поиграя с него.
А останалите осем после, на пух и прах ще ги разбия!
Моля те, Меркуцио!
Вади си шпагичката от калъфчето и за ушенцата я дръж!
Побързай, че преди да я измъкнеш, моята ще свирне покрай твоите уши!
На вашите услуги, господине! - Меркуцио, скрий си шпагата!
Е, хайде!
Господа, що за срам! Сдържайте гнева си!
Князът строго забрани безредици по улиците на Верона.
Остави ни! - Хайде, бъзльо, махай се оттук!
Косичка отрежи му!
Хайде, Тибалт! Няма да чакаме цял ден!
О, бебчо, сабята си изтърва!
Тибалт, недей! Господа, засрамете се!
Да бягаме! По-бързо! - Не, аз не исках...
Да бягаме оттук!
Ранен съм... - Какво, ранен ли си?
Драскотина, просто драскотина. Но и тя ми стига.
Кураж, момче, раната е лека. - Разбира се!
Не е дълбока като кладенец.
Нито е широка като врата на църква. Но е достатъчна!
Потърсете ме утре, и ще ме намерите важен като във ковчег.
Къде ми е слугата? Върви негоднико и доктор потърси!
Намери ми доктор!
Защо по дяволите се вмъкна между нас?
Промуши ме изпод твоята ръка. - Аз, за добро...
Заведи ме в някой дом, Бенволио, инак ще припадна.
По дяволите двете ви семейства!
Направихте от мен за червеи храна! От мен...
Търсих си го... И си го намерих.
Заради вашите два рода...
Меркуцио!
Ромео...
Храбрият Меркуцио е мъртъв!
Туй черно утро, черни дни вещае.
Начало то е на печален край.
Той тържествува? А Меркуцио лежи убит!
Върви си в небесата кротък нрав!
Огнедишащ гняв, водач бъди ми ти сега!
Тибалт!
Е, Тибалт...
Вземи си думата "подлец", с която ме нарече ти преди.
Душата на Меркуцио все още витае над нашите глави
и чака да отпътува заедно със твоята.
Ти или аз, а може би и двамата ще тръгнем с него!
Ето ти!
Дръж, Ромео!
Ти си му приятел, ти върви със него в небесата!
Това ще каже кой ще иде!
Дай ми шпага! - Бързо!
Шпагата ми! Дайте ми шпага!
Към площада!
Шпагата, Ромео!
Ромео, бягай!
Спасявай се! Хората са тук. Не стой зашеметен.
Князът на смърт ще те осъди. Бягай, Ромео!
О, съдбата изигра ме!
О, Тибалт!
Тибалт, добрият мой приятел. Благороден и честен господин.
Да доживея мъртъв да те видя... - О, Боже!
Ромео пролял кръвта е на Тибалт? - Да, така е! Проклет да е тоз ден.
О, змийска душа зад лик на цвете.
Кога тъй грозно слово е било обвито в тъй изящна подвързия?!
В мъжете не търси ни чест, ни съвест.
Всички до е един са двуличници, измамници, лъжци...
Позор за твоя Ромео! - Да ти изсъхне езикът за тия клетви!
Той не е за срам роден.
Срамът не смее на челото му да излезе.
Говориш ти добро за убиеца на братовчед си?
А лошо ли за мъжа си да говоря?
О, господарю мой,
кой език твойто име ще пожали, щом аз след три часа го разкъсах!
Защо за Бога си погубил братовчед ми?
Капулети, при княза!
Говори, Бенволио! - Смело!
Хайде, говори! - Княже, ти си съдник справедлив.
За нашата кръв пролята, пролей ти кръв и от Монтеки!
Бенволио, кой започна този кървав бой?
Тибалт, който е убит! - Не!
Ромео кротко му говореше колко е безсмислена кавгата
и му напомни вашто недоволство. - Вярно е, княже!
Обичта го кара да говори все лъжи!
За правосъдие ви моля, княже. Вий сте длъжен за това!
Ромео погуби Тибалт - Ромео не трябва да живее!
Ромео убил е него.
А той, Меркуцио убил е...
Кой сега ще плаща тази първа кръв?
Не и Ромео, княже! Той бе на Меркуцио приятел.
За другаря свой отнел е туй, което законът би отнел -
животът на Тибалт!
Затуй, тоз час на изгнание да иде го осъждам аз.
Нека Ромео побърза да се махне, че когато го намеря тук...
туй ще е последният му час!
Изгнание? Смили се и "смърт" кажи!
Само не изгнание... - Ставай!
Някой чука. Ромео, скрий се!
Кой там? Кой тъй силно чука?
От где идвате? И за какво?
Нека вляза и от мене новината ще узнаете!
Жулиета ме изпраща.
Добре дошла тогаз! - О, отче свети...
Где е господарят на мойта господарка? Къде е Ромео?
Ей го на земята, пиян от своите сълзи.
Няма свят за мен извън стените на Верона.
И тя е тъй. Лежи и плаче, плаче и лежи...
Стани! Стани и мъж бъди!
Заради Жулиета, стани и здраво на краката си се дръж!
Не хленчи в такъв момент! - Дойке...
Господине... Смъртта на всичко туря край!
Споменаваш Жулиета! Как е тя?
Не ме ли смята за жесток убиец? Где е тя и как е?
Що казва невестата ми тайна за нашата разкъсана любов?
Нищо не говори, господине. Плаче, та се къса!
Тибалта зове, Ромео пък бълнува... - Като че ли това име я убива.
Кажи ми, отче, кажи ми,
в коя презряна част на мойто тяло обитава туй злокобно име?
Кажи, за да го изтръгна от омразната му крепост!
Безумецо, ръката си възпри... - За Бога, остави ме!
Учудваш ме.
Ти мъж ли си? На вид такъв си, но си ревлив като жена.
А буйстваш с дивото безумие на звяр!
Ти уби Тибалт, сега и себе си ли ще погубиш, а после и жената,
която единствено за чрез теб живее?
Защо проклинаш, че родил си се на този свят?
Твоята Жулиета е жива! Бъди щастлив!
Тибалт щеше да те убие, но ти го изпревари. Пак ти върви!
Законът, който готвеше ти смърт, е с теб сега и с изгнание я замени.
Върви ти пак!
Дъжд от щастие над теб се сипе.
Качи се в стаята й, утеши я!
Но не стой, докато стражата поставят,
инак няма да те пуснат в Мантуа да идеш.
Там ще бъдеш, докато дойде време женитбата да огласим,
усмирим враждата, измолим милосърдие от княза,
за да се върнеш с радост многократно по-голяма
от мъката, с която си заминал.
Тръгвай, дойке. Господарката си поздрави.
Кажи на всички да се легнат рано. И без туй скръбта ще ги приспи.
Ромео идва.
Нима си тръгваш?
Утрото не е дошло все още.
Не беше чучулига, а песента на славей прониза боязливия ти слух.
Той нощем пее в клонака на нарово дърво.
Повярвай, скъпи, славей беше.
Чучулига бе. Вестител на зората.
Не беше славей.
На нощта свещта догаря.
И весел ден стои на пръсти над мъгливи планински върхове.
Трябва да вървя, за да живея - или да остана и умра.
Тази светлина не идва от деня. Знам го.
Остани при мен, не бързай да си ходиш.
Нека да ме хванат, нека ме убият! Щастлив ще бъда, щом го искаш ти.
Ще кажа, че оная сива светлина не идва от деня.
И не чучулига пее звънки ноти под купола небесен над нашите глави.
Желанието да остана е повече от волята ми да вървя.
Смърт, ела и добре дошла щом Жулиета го желае!
Вярно. Прав си! Бързай, заминавай!
Ромео, време е!
Наистина чучулига пее не навреме.
Напъва се уж сладкопойна, а песента й дразни.
Казват, чучулигата издава нежни трели, но за нас ни носи тя раздяла.
Сега върви, все повече и повече светлее.
Все повече и повече светлее, но повече и повече тъмнее между нас.
Господарке! Майка ти идва в твойта стая.
Дойке?
Майка ти идва в твойта стая. Денят се пука. Внимавай!
Тръгваш ли си вече, съпруже мой? Любими!
От тебе искам вести всеки ден и час.
Минутите ще бъдат дълги дни и броейки ги ще остарея много,
преди отново да видя своя мил Ромео.
Възможност няма да пропусна на любимата си поздрав да изпратя.
Мислиш ли, че скоро ще се видим пак?
Не се съмнявам.
А мъките сегашни за разговор ще бъдат повод някой ден.
Сбогом! И до скоро!
Една целувка и вече слизам.
Сбогом.
Сбогом!
О, Боже!
Отмъщение ще има, може да не се съмняваш.
Така че не плачи!
Ще пратя хора в Мантуа дето живее изгнания оттук предател.
С такова питие ще го почерпят,
че скоро на Тибалт компания ще прави.
А сега ти нося радост.
Какъв грижовен татко имаше дъще моя.
За да разсее твойта скръб, той ти готви ден на радост.
Радостта добре дошла е в тези тежки дни.
Ще те женим, дъще, рано във четвъртък сутринта
за младия и благороден граф, хубавия Парис,
в храма Свети Петър ще станеш булка и съпруга най-щастлива.
Ни в храма Св. Петър, и не дори във Петър!
Кълна се, булка няма той да ме направи!
Не!
Господине, работата е готова.
Синко, Парис...
Е, жено, предаде ли й мойта воля веч?
Да, господине, но тя не ще да знае.
За гроба глупачката ще се венчае!
Какво?
Не мога да те разбера. Нищо не разбирам, жено!
Как, не иска? Не е ли благодарна, не е ли горда?
Не смята ли, че за нейна милост недостойната,
достоен мъж сме ний избрали за жених?
Глупачка недна! Сега ще я науча аз!
Неблагодарно същество, в гроба ще отидеш,
но в къщата ми няма да останеш! - Какво, полудя ли?
Мръсница малка! Върви се обеси, неблагодарно същество!
В четвъртък ще си в черква или пред очите ми не се явявай!
О, татко, чуй ме! - Не ме прекъсвай!
От тебе отговор не искам. Ръцете ме сърбят!
Бог да я закриля! Вие сте виновен, че ругаете сега!
Виж я ти, синьора "Мъдрост"!
Затваряй си устата и махай се със твойте клюки!
Напразно не говоря! То човек да не продума!
Мълчи си дърта свахо! Раздавай ум на чашка, от теб акъл не ща!
Мъжо, прекалено разгневен сте... - За Бога, вече подлудявам.
Четвъртък наближава. С ръка на сърцето помисли си.
Ще те дам на този мой приятел.
Ако ли не - кради, проси, обеси се, умри на пътя,
защото няма да ми бъдеш дъщеря! Нито пък моите имоти ще ти дам.
Татко! - Подчини се, осъзнай се!
От думата си аз не се отмятам.
О, не! Майко скъпа, не ме изхвърляй!
Женитбата поне за месец отклони!
Мълчи, ни думица от мен не ще измъкнеш!
Прави каквото знаеш, аз скъсвам с теб.
О, Господи!
Дойке, не можем ли това да предотвратим?
Какво ще правим, кажи ми нещичко добро. Утеши ме!
Спокойно, съдбата е със теб. Ромео е изгнан...
Все едно, че веч го няма. За теб не ще посмее да се върне той.
Или ако дръзне, ще трябва скришом да го прави.
И тъй като понеже е така...
то мене ако питаш, за графчето да се венчаеш.
Истина ти казвам... Тъй де, той е мъж и половина.
Ромео пред него е парцал.
Орел в небето няма поглед толкоз ясен и чаровен, като тоз на Парис!
Да пукна, ако втория ти брак не бъде от първия по-хубав!
Ако ли пък не, то първият ти веч го няма,
защото младоженецът е мъртъв, а и жив да е, от него полза нямаш.
От сърце ли ми говориш?
И от душа.
А ако лъжа, във пъкъла да ида! - Амин.
Какво? - Няма що, добре ме ти успокои.
Върви, на майка ми кажи, че отивам в килията на брат Лоренцо,
на изповед и прошка, за дето баща си разгневих.
Майко свята!
Умна си ми ти. - Върви!
И казваш, че не знаеш намеренията на момата?
Тук има нещо непочтено, аз не одобрявам.
Оплаква тя на Тибалт гибелта. Затуй и не посмях за обич да говоря.
Венера трудно се усмихва в дом опечален.
Добра среща, моя обич и съпруго!
Такава ще съм, господине, когато пред олтара аз застана.
На изповед ли идеш при отеца?
Сега свободен ли сте отче, или при вас да дойда след вечерня?
Свободен съм, печална дъще.
Трябва да ни извинете, драги мой. - Опазил Бог, да ви попреча с нещо!
Жулиета, в четвъртък сутринта ще ви разбудя.
А дотогава, сбогом.
И от мен, целувка свята имаш.
Вратата затвори и ела да плачеш с мен.
Без помощ, без надежда, без утеха!
О, Жулиета, аз зная вече твойта мъка.
Не казвай отче, че я знаеш, и че не виждаш изход ти от нея.
Защото от твойта мъдрост, помощ аз ще черпя.
Почакай, дъще...
Виждам лъч надежда...
Отчаян като случая, от който сам е изход.
Ако вместо Парис ти да вземеш, имаш сили да...
Заповядай и вместо него аз да взема, ще скоча от най-висока кула,
или в пресен гроб под един саван с мъртвеца ще лежа!
Спри!
Върви си вкъщи.
Успокой се.
Съгласи се да приемеш Парис. - О, не!
Срядата е утре...
Утре вечер гледай в постелята сама да легнеш.
И недей да пускаш дойката при теб да спи.
Вземи таз стъкленичка. В леглото я изпий.
Отварата до капка пресуши.
Тогава твойте млади вени студ и сън ще ги скове.
Пулсът ти ще спре естествения ход на веществата.
Ни дъх, ни топлина ще казват, че ти си жива.
И таз привидна твоя смърт ще трае...
четиридесет и два часа.
След туй ще се събудиш като след приятен сън.
А до тогава...
преди да се събудиш, с писмо Ромео аз за туй ще известя.
Той ще дойде, и двамата със него над твойто пробуждане ще бдим,
за да те отведе Ромео веднага във Мантуа.
Дай го, дай го! За страх не говори!
Постой!
Тръгвай и бъди твърда и безстрашна в своето решение.
Къде си ходила момиче твърдоглаво, къде скиториш?
Там, където се научих да се кая за греха си непослушание към вас.
Простете. От днес нататък вие ще ме направлявате.
Виж, това ме радва. Хубаво. Стани!
Така и трябва.
Любов, дай ми сили!
Предай това писмо в ръцете на Ромео в Мантуа.
Господарю, мъртва е. Жулиета е мъртва!
Господарю, Жулиета е мъртва! - Какво?
Жулиета! Момиченцето ми къде е?
О, скръбен ден.
Смъртта студена като ранен скреж
попарила е най-скъпото ни цвете във полето.
Господарю. - Балтазар!
Как е мойта Жулиета? Спокоен ще съм, ако е добре.
Как е моето момиче?
Мъртва е, господарю, мъртва е.
Тялото й спи в гробницата на Капулети.
Видях да я полагат в семейния им гроб.
Тогава, предизвиквам ви звезди!
Жив и здрав бъди.
Сбогом, приятелю добър.
О, моя любов.
Съпруго, моя.
Смъртта изпила е меда на твоя дъх,
но няма власт над твойта красота.
Не е могла да те превземе.
Знакът на живота пламти над твойте устни и страни.
Над тях смъртта не е развяла пепеливия си флаг.
Тибалт...
И ти си тук под кървав плащ.
Каква услуга мога да ти сторя,
освен ръката, която хвърли те във мрак,
във мрак да прати твоя враг.
Прости ми, братовчеде.
О, скъпа Жулиета!
Защо си тъй прекрасна?
Да вярвам ли, че онзи костелив старик с косата в тебе се е влюбил
и тук държи те в плен чудовищен във мрака любовница да си му?
От страх, че е така... аз тука ще остана.
И никога от мрачния му замък не ще изляза.
Тук, тук аз оставам,
при червеите... твойта нова свита.
Очи, за сетен път я погледнете.
Ръце, за сетен път я прегърнете.
А вие, устни - двери на живота,
с целувка свята запечатайте навеки спогодбата с алчната за плячка смърт.
Пия за теб любов!
С целувка...
... аз умирам.
Кой е там? - Приятел, когото знаете добре.
Балтазар. Отдавна ли си тук? Най-малко половина час.
Тогава тръгвай с мен. - Не смея, господине.
Господарят ми не знае, че тук съм още.
Стой тук тогаз. Сам ще ида.
Страхът сковава ме. Боя се, че е станала беда.
Ромео.
Колко блед си...
О, кого сега за таз прокоба черна да виним.
О, отче благи. Къде е моят господар?
Спомням си отлично где съм. Там се и намирам.
Къде е моят Ромео?
Чувам шум. - Къде е Ромео?
О, дъще, ела навън от туй гнездо на смърт, зараза и неестествен сън.
По-висша сила, която не можем да оспорим, обърка плана ни.
Ела, ела навън. Стража идва. - Къде е Ромео?
Ела. Хайде, Жулиета!
Не! - Не смея да остана.
Не смея да остана!
Какво е туй?
Отрова сложила е край на неговите дни?
Какъв си лош. Изпил до капка всичко. А кой на мене ще помогне.
Ще целуна твойте устни.
Дано останала е капчица отрова. Искам да умра от същото лекарство.
Устните са още топли...
Чувам шум?
Не!
Трябва да побързам.
Благословен кинжал.
Ще бъда ножница за теб. Ръждясвай в мен и смърт ми дай!
Къде са враговете?
Капулети.
Монтеки.
Вижте как наказана бе вашата ненавист.
Небето погуби едничката ви радост чрез любов.
А аз, защото гледал бях през пръсти на ваште крамоли,
загубих двама близки.
Всички сме наказани.
Всички сме наказани!
Печален мир ни носи тази сутрин.
От срам и слънцето закрива своя лик.
Светът не знае съдба по-клета,
от тази на Ромео и неговата Жулиета.
Гледахте РОМЕО И ЖУЛИЕТА
С участието на ЛЕНАРД УАЙТИНГ, ОЛИВИЯ ХЪСИ
ДЖОН МАКЕНЪРИ МАЙКЪЛ ЙОРК
ПАТ ХЕЙУУД МАЙЛО О'ШИЙ
ПОЛ ХАРДУИК НАТАША ПЕРИ и др.
Режисьор ФРАНКО ДЗЕФИРЕЛИ
Сценарий ФРАНКО БРУСАТИ, МАЗАЛИНО Д'АМИКО и ФРАНКО ДЗЕФИРЕЛИ
Музика НИНО РОТА
Оператор ПАСКУАЛИНО ДЕ САНТИС
Превод Ленко Цанев и Синеаст
Редактор в мерена реч, субтитри и тайминг СИНЕАСТ (Registered Trademark)