превод и синхронизация SSCOP
Идвате с мен, и четиримата.
Животът ви няма да бъде, какъвто сте си го представяли.
Фал Дара винаги е успявала да защити
и винаги ще защитава хората си.
Може и да не си много силна в преливането.
Прекарала си много години в обучение
със сестрите ми в Бялата кула.
Тъмният е започнал да използва Пътищата,
за да придвижва армиите си.
Мога да се закълна, че току-що видях Падан Фейн да минава покрай нас.
- Амбулантът? - Мат! Мат!
Ами ако е той?
Не можем да позволим Драконът да мине
на страната на Сянката.
Не искам да умирете.
Но който от вас отиде при Окото на света
и не е Драконът,
ще умре там.
Напуснахме Две реки
за да защитим хората, които обичаме.
Без значение какво ни коства.
Тези четиримата са свързани.
- Това необичайно ли е? - Много.
Най-силната преливаща жена която сме виждали
от хиляда години насам.
Прелей за мен, момиче.
Светлината да ме освети.
Какво?
Ти си крал без кралство.
Малкиер беше погълнат от Погибелта много отдавна.
- Не!
Моарейн заглуши връзката ни.
Не разбирам.
- Тя замина. - Сама?
Ранд.
Ти си Прероденият Дракон.
Не.
Латра, ние--
Представи искането си и имаш отговора ни.
Е, това ли е?
Ще разкъсате Айез Седай на две? Мъже срещу жени?
Ти си този, който ни разкъсва.
Не можеш да ме спреш.
Не мога.
Имаме шанс
да направим нещо, което не е правено досега -
да оковем Тъмния,
да му попречим да докосва този свят завинаги.
Когато с теб станахме Айез Седай, се заклехме да служим на всички.
Това, което планираш, служи само да храни гордостта ти.
Грешиш.
Ще изложиш самия източник на Единствената Сила на влиянието му.
Ако го докосне и поквари,
вашата Половина ще бъде покварена.
Ще стане непредсказуема.
С мъжете ти ще заличите напредъка ни от последните хиляда години, ако не и повече.
Ако ни помогнеш, няма да се провалим.
Ще останем, да съберем парчетата доколкото можем, след като го направите.
Какво не е наред?
Осъзнах, че съдбата на света се реши в детската стая.
Нищо не беше решено тук.
Решението ще е в ръцете ти, когато се изправиш срещу Тъмния.
Тук една смирена и,
уплашена жена, се опитва да напомни на стария си приятел
че не е непобедим.
Светлина да те освети,
Луз Терин Теламон,
Преродени Драконе.
И теб, Латра Посай Децуме,
Тамирлински трон,
Пазителка на Пламъка.
Скъпа.
Миличка, татко е тук.
Днес ще направя света безопасен за теб.
Какво е станало с него?
Момчета от Граничните земи
понякога се подлагат на изпитание срещу Погибелта.
И те обичайно се оказват неподготвени.
Не го пипай.
Не пипай нищо тук.
Погибелта е развала,
излива се от затвора на Тъмния
и поглъща всичко по пътя си.
Включително млади мъже затънали в дебрите й.
Знаеш, че не можем да тръгнем.
Нямаме представа къде са, къде отиват.
Само Моарейн знае.
Ще загинем в Погибелта.
Обичам го, Перин.
Аз също.
Наред ли е всичко между нас?
Винаги ще се разбираме.
Добре.
Приближаваме се.
Можем да си починем тук.
Половин час, не повече.
Какво е това?
Седемте кули на Малкиер.
Малкиер?
Лан каза, че роден тук.
Сякаш са в този вид от хиляда години.
Най-много четиридесет.
Допреди три години Погибелта беше далеч от Тарвинската клисура.
Просто още един знак, че силата на Тъмния расте.
Трудно ли ти беше? - Кое?
Да го изоставиш.
Дръж!
Хапни малко.
Трябва да си пазиш силите.
Добре ли си?
Можеш ли да усетиш нещо през връзката?
Тя не иска да я последваме
към това, пред което ще се възправи.
След нападението на тролоците в Две реки,
докато ви търсех...
не следях теб, а нея.
Тя оставя диря. Мога да ти покажа как да я хванеш.
Ще ме пуснеш да ида без теб?
Трябва да върнеш Ранд.
Забележителна жена си, Премъдра.
Премъдрите не се омъжват.
Но ако отида в Тар Валон,
ще се отдам на друго призвание.
Ще намразя избранника ти.
Защото няма да съм аз.
И ще го заобичам, ако те разсмива.
Красива си като изгрева,
страховита - като войн,
ти си лъвица, Премъра.
Кажи ми как да хвана дирята.
Какво?
Какво сънува?
Сънищата имат голямо значение,
особено тук, близо до досега му.
Беше Тъмният.
Знае къде сме. Идва.
Не очаквах, че ще си ти.
Ето. Така е по-добре.
Инак е трудно да се води истински разговор.
Изобщо не приличаш на него.
Но все пак, ти си той.
Виждам го в дъното на очите ти.
Та какъв е планът ти, Луз Терин?
- Нали имаш план ? - Не, това е сън.
Има ли значение?
Дали спиш или си буден,
и в двата случая, ето ни тук,
най-накрая да си поговорим за пореден път.
Седни.
Покъртително е, знаеш ли?.
Да дойдеш за мен с една едничка Айез Седай зад гърба си.
Последният път дойде... с 99 сподвижници,
далеч по-силни от нея, и... и пак се провалихте.
Досега изобщо докосвал ли си Силата?
Имаш ли представа какво правиш?
О.
Меч със знака на чаплата.
Откъде го взе?
От баща ми.
Баща ти отдавна е мъртъв, момко.
О, искаш да кажеш... имаш предвид онзи пастир от Две реки?
Как се казваше?
Там? Там ал'Тор, нали?
О, наистина мислиш, че той е баща ти.
Тоест... това е сладко в определен смисъл.
Кой би помислил, че Прероденият Дракон ще е глупец?
Явно всяко завъртане на Колелото крие малки изненади.
Това е сън.
Инатлив си както винаги, Луз.
Хайде. Остави меча.
Нека ти кажа какво тези жени ще скрият
за призванието на Дракона.
Това е сън.
Какво?
Какво сънува?
Сънищата имат голямо значение,
особено тук, близо до досега му.
Беше Тъмният.
Какво ти каза?
Не вярвам на нито една негова дума.
Какво планираш да направим, когато пристигнем?
Той какво ти каза в съня ти?
Не, сега говорим за теб.
Винаги имаш план, част от друг план, в рамките на трети план.
Не се опитвай да ме убедиш, че сега нямаш план.
Това е ша'ангреал.
Направен е преди Разрушението на света,
създаден със самото Единствена сила.
Хиляди преливащи мъже са вложили цялата си Сила
в този мъничък предмет.
Когато прелееш през него,
силата ти ще се увеличи стократно.
И какво да правя с тази сила?
Натикай го, където му е мястото,
където докосването му не може да достигне Земята още 3000 години.
Само това.
Мислеше, че ще е Егвийн.
Нали?
Научила си я да прелива.
Запозна я с твоя Амирлински трон.
Мислеше, че е тя.
Както и аз.
Какво чуваш?
Нищо.
Откакто прелях за първи път не чувам нищо.
Ти чуваш ли нещо?
Какво има?
Същото, което чухме на Бел Тин.
Нещо нередно.
Но ако онова беше шепот, това е писък.
Ще ме научиш ли как да преливам?
Не мога.
Всеки път, когато докоснеш Извора,
ще се приближаваш все повече до лудостта.
Смяташ ли, че ми пука какво ще стане с мен след днешния ден?
Когато се изправиш пред него, заради страха и адреналина
ще прегърнеш Единствената Сила независимо дали искаш или не.
- Ами ако не го направя? - Ще го направиш.
Защо си толкова сигурна?
Имаше една Айез Седай в Бялата кула докато бях новачка.
Тя въплъщаваше всичко, което исках да бъда.
Притежаваше сила, самообладание, прецизност.
Тя... тя беше ужасяваща.
И тя ме хареса.
Каза, че ще ми помогне да постигна всичко,
което смяташе, че мога да постигна.
А аз имах...
проблем с преливането.
И тя дойде в стаята ми през нощта,
сама...
... и ме наби с Единствената Сила.
С потоци от въздух и огън.
И не искаше да спре,
докато болката и страхът не ме съкрушиха.
Тогава сграбчих Силата и сама я спрях.
Без дори да се замисля, без никакъв напън.
Уверявам те, когато животът ти е застрашен,
Силата ще се появи.
Тогава я насочи през ша'ангреала
Аджи, премести се.
Трябват ни някои отговори.
Извинете, сър.
Я пръво пийнете по едно!
Ама още няма пладне. - А вие вече сте в бара.
Какво каза на Моарейн за Ранд?
Хорските тайни са си тяхна работа, не ваша.
Няма ли да ни кажеш поне дали ще оцелее?
Съжалявам, но не става така.
Знам само, че всичко, което виждам,
и най-хубавото, и най-лошото,
все някога се сбъдва.
Какво става?
Какво е това?
Явно вече знае, че идваме.
А Егвийн, Перин, Нинийв, те са в града...
Няма начин да спрем тази армия освен да победим самия Тъмен.
Казах ти, че броят им расте.
Колко са?
Хората ни в крепостта са видели
поне 60 Чезнещи сред тях,
т.е. ордата е между 5 и 10 хиляди.
И все повече Тролоци се изсипват от Погибелта
при устието на Тарвинската клисура.
Сам ще ги одера и ще им подпаля кожицата!
- Ще нападнат ли града?
Не веднага.
Ала две от въжетата на подвижния мост са срязани.
Зад стените ни има Мраколюбци.
Трябва да пратим цялата войска
на помощ на мъжете в Тарвинската крепост.
Пак няма да удържим клисурата.
Ще ида в крепостта с личната си гвардия.
Знаеш какво трябва да направиш.
Не можем да удържим клисурата.
Тук е, нали?
Мястото ми е познато.
Каза, че който тръгне с Дракона към Окото на света, ще загине.
И себе си ли имаше предвид?
Остани тук.
Спомняш ли си първия път,
когато татко ни даде да му препашем снаряжението?
Имаше 1000 Тролока в клисурата.
Нямаше изглед да ги отблъсне.
Тази броня го опази в стотици битки.
И неговия баща в още стотици преди това.
И неговия баща... - Днес ми трябва моя броня,
а не тяхната.
Трябва да останеш в града.
Клисурата не може да задържи такива пълчища.
Няма как.
Мъжете ще удържим клисурата.
А ако не успеем, жените ще удържат града.
Семейството ни го прави от хиляда години.
Днешното нападение е пет пъти по-голямо от всички предходни.
Не можем...
Права си, сестро.
През цялото време беше права.
Отдавна трябваше да помолим Бялата кула за помощ.
Днес Тарвинската клисура ще падне.
Слуд туй ще падне и града,
каквото и да направим.
После пълчищата на Мрака ще се изсипят през Клисурата
и ще изличат много знайни и незнайни градове по земята.
Целият свят ще пламне.
Тъмният се събужда.
Тармон Гай'дон настъпи.
Последната битка.
Но не ние ще я спечелим.
Ще забавим ордите му колкото можем,
докато пратениците ни хвърчат във всички посоки
под благослова на Светлината.
С надеждата да спечелим за всеки мъж и жена на света
достатъчно време, за да се подготвят за война.
Няма да позволя да превземат града ни.
За какво е служело това място?
Нямаме представа.
Всеки документ за съществуването му е изличен
от библиотеките на Бялата кула от Мраколюбци.
Ти каза, че помниш това място.
Какво си спомняш?
Откъслечни... образи.
Като...
... пъзел.
Или сън.
Всеки път, щом се сетя за нещо, то просто се изплъзва.
Бих се с някого тук.
С Тъмния.
Но в човешки облик.
Беше тук.
В центъра.
Имаше символ.
Този символ.
Окото.
А!
Егвийн?
Приключил си вече? - Какво?
- Приключил ли? - С фенера.
Знаеш, че Мат никога няма да отдели време
да направя подходящ за Джоя,
нищо че все обещава да го направи.
Джоя.
Вземи я за малко.
Ще го довърша.
Тъй или инак ходи само, когато е с теб.
А денят е прекрасен.
Ранд.
Какво смяташе, че ще стане?
Чувството навярно е ужасно.
Да знаеш, че Единствената Сила е ей там,
точно на връхчетата на пръстите ти...
но все да не можеш да я достигнеш.
В името на Светлината!
И на Шиенар!
Оставете портите отворени още час,
за да могат чужденците да си тръгнат,
но всички шиенарански жени и деца да останат
да отбраняваме града си.
Вземете каквото ви трябва от Кралската оръжейна.
Не оставяйте нищо в запас.
Трябват ми стрелци на Северната стена,
и жени в готовност да изгорят мостовете, когато стане време.
И запалета всяка факла в града.
Да няма сенки за Чезнещите да се крият след залез.
Разгласете из града:
Трябва ми всяка жена способна да прелее дори струйка от Единствената Сила.
Светлината да освети Фал Дара!
Градът, който никога не е превземан!
- Трябва да се махнем оттук. - Къде да идем?
При Ранд? Дори не знаем къде е.
Ще затворят портите и ще се заклещени тук.
Не можем да ги изоставим ей така.
Какво става?
Призовават всички преливащи жени да помогнат за защитата на града.
Тръгнах от Две реки, за да заведа четирима ви у дома.
Вече изгубих Мат и Ранд. Не мога да загубя и вас двамата.
Нека платят всяка педя земя с кръв.
Стреляйте по моя команда.
Готови!
Нека последната прегръдка на майката ви приветства у дома.
Прицели се!
Огън!
Двечките на Моарейн.
Не съм изненадана.
Не сме ничии, освен на себи си.
Как можем просто да седим тук
докато всички останали са готови за бой?
Аз стоя. Ти трябва...
Това са глупости! Всичките!
Пътят на листото.
Какво да направим, да гледаме как приятелите ни умират?!
Разбира се, че не.
Винаги има начини различни от насилието.
Какви?
Какво можем да направим?
По мое мнение,
когато искаш да помогнеш, но не знаеш как,
трябва просто да попиташ.
Какво има?
Какво не е наред?
Ранд.
Откога живеем тук?
Откакто се върнахме от Окото.
Какво ти става?
Мислех, че искаш да отидеш в Бялата кула, за да...
Не, тук искам да бъда.
Добре ли си?
Помниш ли онзи път...
когато бяхме малки?
Събрахме торба багаж и казахме, че ще бягаме.
Дори не си спомням защо... заради нещо, което майка ти каза.
Но бяхме само аз и ти.
Стигнахме до Водния лес.
Но започна да вали, стъмваше се и спряхме.
И изкарахме нощта там.
Под едно малко дърво.
А на сутринта вече не бяхме ядосани като преди,
така че се прибрахме у дома.
Но преди да тръгнем, издълбахме нещо в онова дърво.
Помниш ли какво беше?
"Нашето място.
За този живот и за следващия.
Завинаги."
- Значи си ти.
Наистина си ти.
Разбира се!
Виждаш ли? Тя е.
Или възможна нейна версия.
Какво искаш да кажеш?
Никой ли не ти каза какво можеш да правиш?
За Силата в теб?
Можеш да пресътвориш света по свой образ.
Да го направиш какъвто пожелаеш.
Такъв, ако го искаш.
Мога да ти покажа как.
Чудя се какво ще избере.
Светлината или Мрака?
Не мислиш, че съм дошла без да знам
в какво се забърквам, нали?
И двамата знаем, че не можеш да избягаш оттук без неговата помощ.
И ако той не избере Светлината...
... аз ще я избера вместо него.
Лорд Якота.
Казах да не ни безпокоите.
Слава на Строителите.
Какво можем да направим?
Светлината да ти помага, братко.
В света...
всичко се усеща сякаш е стабилно.
Истината е, че не е.
Всичко значимо може да изчезне в миг.
Не. Не.
Нали мислеше, че не е истинска. - Спри!
Престани!
Какво?
Как да направя това реалност?
Просто.
По-просто, отколкото можеш да си представиш.
Рибарче се стрелка над езерцето.
Кой ти каза паролата?
- Ето го. - Какво е?
Проклетият Рог на Валийр, момко.
Трябва да бъде надут в Последната битка,
за да призове най-великите герои на Шарката да се бият редом с нас.
Е, тогава да побързаме да го извадим.
Ние няма да го надуем.
За Дракона е.
Без него, няма да имат шанс.
Пробиха защитата.
Сигурно са 10, дори 20 хиляди.
Това означава ли, че Ранд...
се е провалил?
Искам да отворите способността си за мен.
Когато се посегна към вас с Единствената сила,
приемете свързването.
Допуснете ме до силата си.
Готови ли сте?
Под Светлината...
силата.
Ей. Спри.
Какво има?
Погледни в очите й,
и се освободи от всичко.
От гняв,
от страх,
от тъга.
Превърни всичко в охота.
Възнамери това дете така решително,
че то да засъществува.
Точно.
Така.
Сега освободи всичко,
всичко, което е в теб.
Нека Силата тече през теб като през отворен шлюз.
Не се съпротивлявай.
Е...
той прелива.
А ти дори не подозираш какво ще запреде.
Дали ще разбие веригите ми или ще ги укрепи.
Трябва ми повече сила!
Усвои я.
Тя вече беше твоя.
И вече пак е.
Готови!
Светлината да свети Фал Дара, градът, който никога не е превземан!
Какво правиш? Не.
Можеш да пресътвориш света по свой образ, момче.
Направи го каквото искаш.
Ами това, което тя иска?
И колкото и да я обичам, колкото и да желая това,
знам, че тя не го иска. - Не.
Тази жена, която не иска да е Премъдра,
нито Айез Седай...
... не е жената, която обичам.
Какво стана?
Направих го.
- Лоиал!
- Не!
Падан Фейн.
- Достатъчно!
Спряхме ги!
Не мога да освободя Силата!
Нинив! Изгарям!
Трябва да спреш! Ще ни убиеш!
Усещам целия свят,
всеки дъх и порив,
и камък, и живот.
Всичко.
Да бъдеш жена да си винаги сама и никога сама.
Не, не, Нинив. Какво правиш? Не.
Почувствай плитката си и знай, че всички стояхме пред теб.
- Не. - Всички стоим заедно с теб.
Не!
- Не!
Нинив!
Смяташ, че случайно идвах в Две реки на всеки Бел Тин?
Че се влачих до тая дупка, пълна с овча тор, само да продавам фенери?
А защо?
Ти си та'вирен. И петимата сте.
Вътъци, в които Колелото заплита околните нишки от Шарката.
Появават се по един, може би двама от едно поколение, но...
... петима от едно село!?
Това видя Моарейн.
Това видя и моят Повелител.
Хайде.
Заради вас доведохме Тролоците, но не да ви убием.
Да ви отведем при Него.
Имаме нужда от Мрака.
Трябва ни баланс.
Баланс значи да се обречете на Сянката, поне някои от вас.
Може би дори всичките.
Не можем да се върнем във Фал Дара.
Все още не.
Няма да се върна.
Усетих я.
Лудостта.
Значи са истина приказките за мъжете, способни да преливат.
Че накрая полудяват и убиват любимите си хора.
Така е.
Моля те за услуга.
Само една.
Кажи им, че съм умрял тук.
Кажи им, че не съм успял да се върна.
Не мога да лъжа.
Ще измислиш начин.
Дължиш ми поне това.
Къде ще отидеш?
Довиждане, Моарейн.
Днес не е краят.
Едва началото е.
Мислеше, че е победен.
Ах, ето така.
Най-малкия натиск и избираш Тъмнината.
Ранд може да е Драконът,
но всеки от вас петимата си има своя роля.
Жива си.
Къде е Ранд?
Няма го.
Уясни връзката.
Допусни ме обратно.
Не мога.
Тъмният.
Той...
Не мога да докосна Извора.
Нинив.
Върни се.
От куендияр е.
Мислех, че сърцекамъкът не може да бъде надраскан.
Че нищо, дори Единствената сила, не може да го строши.
И аз така смятах.
Какво означава?
Че тази не е била Последната битка.
Страхувам се, че е била първата.
Далеч на западното крайбрежие