ДОСЕГА...
Нямаше те дълго време.
Намерих 5 вероятни Дракона в едно и също село.
Нинив! - Егвийн!
Дали имаме един Дракон или пет, мъж или жена,
смисълът на всяко пророчество е един и същ:
Дракона или ще победи Тъмния, или ще се присъедини към него.
Трябва да внимаваш. Трябва да го наблюдаваш.
Истински гадняр си, Падан Фейн. - Удоволствието е мое.
Готова съм с присъдата.
Прогонена си от Бялата Кула.
Тъмния. При Окото на Света.
Можем да го унищожим. - Не знаем кой е Дракона.
Вземи всички. - Обричаме останалите на смърт.
Чували сме легенди за Пътищата, но никой не знае какво са.
Най-краткият път до Окото на Света.
Мат! - Мат!
Мат!
КОЛЕЛОТО на ВРЕМЕТО 1.7 - Пътища в мрака
базиран на едноименната сага от РОБЪРТ ДЖОРДАН
Мат! Хайде, Мат!
Побързай, Мат! - Мат, не!
Мат! - Спри! Трябва да отвориш пак Портала.
Не тръгваме без него. - Той направи своя избор.
Нима? Или ти избра вместо него?
Познаваш мрака в него по-добре от всеки друг.
Мислиш ли, че наистина е готов за това, което предстои?
Разбира се.
Вече изгубихме много време.
Не изоставайте.
Трябва да отворим Портала.
Как? Едва можем да преливаме... - За съжаление, не е възможно
да се отвори отново Порталът. Единствената Сила не бива
да се използва в Пътищата.
Това би значило сами да се предложим на Мачин Шин
и да го молим да се нахрани с душите ни.
Какво е Мачин Шин? - Моарейн Седай върви твърде бързо.
А ние, Огиерите, не се славим, с голяма... бързина.
Ще ме извините ли? - Чуйте, сега говорим за Мат.
Не можем просто да го изоставим. - Не сме го изоставили.
Той ни изостави. - Не го вярваш наистина, нали?
Е, какво можем да сторим? Не можем да отворим Портала.
Не можем да намерим обратния път без тях.
И какво, просто да седнем тук и да мрем?
Когато всичко свърши, ще го намерим.
Обещавам ти.
Ами ако е той? - Мат?
Вътре в него има мрак.
Кинжалът го привлече и се хранеше от Мат,
както Мат се хранеше от него.
А ако е той?
Тогава не бива да го пускаме и на стотици левги до Тъмния.
Вече знам какво избра той.
А това, което не можем да позволим, е Дракона да се обърне в Сянката.
Като си помислиш само...
някога на всеки Остров е имало плодни дървета,
а тези каменни плочи са били
меки и зелени, покрити с трева,
но сега - само една погрешна стъпка,
и ще паднете в тази черна и бездънна пустош...
... или по-лошо...
От това, да паднеш в бездна? - Да, определено. Сещам се поне за...
Добре, Лоиал. Разбираме.
Дължа на Моарейн три сребърника.
Ти се мръщиш.
Обзаложих се, че ще се нацупиш.
Мат е в по-голяма безопасност от нас. Уверявам те.
Чакайте! Там има нещо.
Това е Напътственик. - Какво?
Много странно.
Никой Огиер не би повредил Напътственик.
Сякаш някой е опитвал да го разруши, за да не могат хората да намерят пътя.
Но можеш ли да го прочетеш все пак? - Ами...
Моля ви за търпение.
Щом той ни моли за търпение, тук ще си умрем.
Тук ще си починем, докато Лоиал намери вярната посока.
Имаме поне един ден път до Портала, така че...
починете си, докато можете.
Как успя да го видиш?
Не знам.
Знаеш ли кой е повредил Напътственика?
Нещо ни следва.
Ела.
Ранд!
Ранд, чу ли...
Какво има?
Не!
Назад!
Тролок в Пътищата? Невъзможно!
Така са дошли незабелязани в Две Реки. - И са повредили Напътственика.
Тук не застудя ли много?
О, не! - Съжалявам, не исках да преливам!
Какво е Мачин Шин? - На Древния език
означава Черния вятър. - И какво точно е Черния вятър?
Мачин Шин ще ви говори. Не го слушайте.
Няма да стигнем до Портала. Колко е до Портала на Фал Дара?
По-близо е, но не знам... - Заведи ни там.
Бягайте! Бързо!
Оттук! Хайде! По-бързо!
Бягайте! Хайде!
Порталът е пред нас.
Ти сгреши във всичко.
Ще убиеш онези деца и ще го наречеш героизъм.
Ти си нищо, ти си самозванка, измамница.
Егвийн няма да те обича така, както ти - нея.
Тя веднъж те изостави и ще го стори пак.
Ти искаше Лейла да умре, за да не ти пречи. Затова я уби.
Защото обичаше друга повече от жена си.
Не можеш да я защитиш. Ще я гледаш как умира.
Ще чуваш писъците им, докато умират, както чуваше родителите си,
и няма да можеш да ги спасиш.
Изгуби Мат, сега ще изгубиш и другите, до един, докато останеш сама без нищо.
Не! - Не можеш да ги защитиш.
Не можеш.
Моля ви! По-бързо!
Хайде, сега! Отваря се.
Нинив!
Браво на всички!
Къде сме? - Крепостта Фал Дара.
Последният бастион преди Погибелта.
Окото на света е на един ден път от града.
Но скоро ще си отдъхнем. Имаме приятели в Граничните земи.
Каквото и да сте чули от Черния вятър,
изхвърлете го от ума си.
Откога не си минавал през тези порти?
Дай Шан, от името на лорд Алгемар, приветстваме те с добре дошъл
отново във Фал Дара.
Добре дошъл у дома... проклет негодник такъв!
Присъствието ти стопля сърцето ми, Дай Шан,
и вашето присъствие, Моарейн Седай.
На какво дължим това удоволствие?
Идвам тук с предупреждение... - Нека позная!
Разтревожената ми сестра е писала до Бялата кула
с преувеличени истории, че Погибелта настъпва и ще нахлуят тролоци.
Оценявам загрижеността ти, но Фал Дара винаги е могла
и ще може да се защити сама.
Уверявам ви, аз и всички Айез Седай знаем, че ни пазите от Погибелта.
Надявам се.
От хиляди години пазим Тарвинската клисура
и удържаме армии от тролоци, които биха уплашили дори Айез Седай.
Ценя присъствието ви в Граничните земи,
но се боя, че сте били път напразно.
Лорд Алгемар, позволете да довърша.
Нямам намерение да ви давам съвети.
Всеки лорд пази земите си така, както намери за добре.
Просто идвам с предупреждение.
Тъмния използва Пътищата, за да придвижва армиите си.
Наред с вашия дълг да пазите Клисурата,
както винаги е правил вашият род,
би било разумно да зазидате Пътния портал край Фал Дара.
Направете каквото казва.
Аз ви оскърбих.
Вие и спътниците ви сте добре дошли, останете колкото желаете.
Граничните земи отдавна си сътрудничат с Бялата кула,
и това няма да се промени, докато лети Черният ястреб.
Благодаря ви, милорд.
Покоите ти са насам.
Достойни са за Айез Седай.
Докато съм тук, искам да навестя Мин.
Предполагам, че все още е в града?
Ясновидката? Защо искаш да говориш се нея?
Защо не? - И аз така мисля.
Но брат ми мисли друго. - Естествено.
Защо да й задава въпроси, щом вече знае отговора?
Не ни предупредиха,
че ще ни навести Сестра от юг.
Ако те попитам как сте се озовали в Пътищата,
ще бъдеш ли така любезна да ми отговориш?
Ти дълги години се учи при моите Сестри в Бялата кула,
и макар Силата ти да се оказа недостатъчна, за да бъдеш една от нас,
надявам се, че мога да разчитам на твоята дискретност.
Мога да бъда дискретна,
но съм вярна на този град,
не на вашия Амирлински Трон.
Трябва да изпратя вест до Кулата.
Трябва да намерят един мъж.
По-скоро момче. Мат Каутон.
И до кого да изпратя тази вест?
До Червената Аджа.
Какво има? Мат?
Заради Черния вятър.
Забрави какво ти прошепна. Всичко е лъжа.
Всичко.
Какво ти става?
Кълна се, че видях Падан Фейн да върви след нас.
Амбуланта?
Перин... Падан Фейн е мъртъв.
Той беше на Бел Тин, когато тролоците нападнаха.
Като че ли е било в друг живот, нали? Бел Тин...
Тя какво прави тук?
Благодаря. - И не ядат пилешко, нито говеждо?
Пътят на листото е прост. Никакво насилие.
Ако целият свят ги последва, ще бъде много по-хубаво.
И риба ли?
Казвам ти, ястията на Пътуващия народ
бяха по-вкусни от твоите манджи.
Шшт. Замълчете всички.
Какво ли е замислила?
Всяка подробност е важна, колкото и дребна да изглежда.
Доста си напориста.
Те знаят ли коя съм?
Не, никой не знае, заради Айез Седай.
Ако разкрием коя си, ще те преследват всеки миг.
Или още по-зле.
Онзи, якият, е много умислен...
И двамата са яки, и двамата са умислени.
Онзи отляво... има жълти очи,
по брадичката му тече кръв.
А рижавият люлее бебе.
Чие бебе? - Нямам представа.
Най-обикновено бебе. - А момичетата?
Бял пламък...
и златен пръстен.
Не знам.
Но те са свързани, и четиримата.
Това странно ли е? - Много.
Виждам искри светлина, които изпълват мрака,
а мракът се опитва да ги погълне.
Виденията са много ясни, каквото и да значат.
Обикновено колкото някой е по-важен за Шарката,
толкова по-ясни са виденията.
Има ли някое по-ясно от другите? - Не особено.
Виждаш ли нещо за мен?
Не ме зяпай така.
Виждам Амирлинския Трон,
тя носи всичките си регалии и...
Тя ще бъде причина за твоя крах.
Какво се бавят толкова? - Шшт. Идва.
Тръгваме утре призори.
Коя беше тази... кръчмарката.
Познавам я отдавна. - Спри да ни лъжеш!
Забравяш, момиче, че не мога да лъжа... колкото и да ми се иска.
Тя вижда проблясъци от Шарката, бъдещето,
и се надявах да ми каже кой от вас е Дракона, за да спася останалите.
Не искам никой от вас да загине,
но който от вас стигне до Окото на Света
и не е Дракона...
ще умре там.
Смлян на прах между две природни стихии.
Е, кой от нас е Дракона? - Тя не знае.
Затова утре ще ви заведа при Окото, с мисълта, че трима няма да се върнат.
Откъде си толкова сигурна? Виж, няма ли шанс Мат да е Дракона?
И ние да оцелеем? А ти да грешиш?
Съмнението е лесно оправдание, но е първата крачка към Тъмния.
Вижте, аз не избрах сама този път, нито пък вие,
но ще го следвам, защото така трябва.
Защото знам кое е правилно.
Ти си направила своя избор.
Но ние ще направим своя.
Макар да си толкова силна,
не мисля, че ще ни завлечеш насила и четиримата.
И да бягате, и да се криете,
Шарката все едно ще ви заплете.
Затова вземете решение тази нощ. Тръгваме призори.
Айез Седай не оставят никакъв избор.
Тя ще ни принуди да правим каквото иска.
Нека само опита.
Ние напуснахме Две Реки,
за да предпазим близките си,
семействата си.
И ще продължаваме да го правим.
На всяка цена.
Това го казва Моарейн.
Ти приемаш всяка нейна дума за истина.
Това... цялото пророчество... че Преродения Дракон е един от нас,
вярваме, защото тя така каза. - Тя не може да лъже.
Това не значи, че не може да мами.
Дали чак днес е разбрала, че останалите ще умрат там?
И дори да мисли, че говори истината, тя може да греши.
За нас, за всичко това.
Не правя това, защото Моарейн е казала,
или защото съм убедена, че тя знае какво говори.
Аз искам да отида при Окото на Света,
защото ако има и малка вероятност тя да е права,
значи си струва.
Ти си Премъдрата!
Ако Моарейн не беше част от това, ти изобщо нямаше да се колебаеш.
Щеше да го направиш.
Не позволявай на гордостта да ти попречи да постъпиш правилно.
Вече изгубихме твърде много хора.
Не мога да изгубя още някого в тази стая.
Ами ако жертваме живота си за нищо?
Ами ако никой от нас не е Дракона?
Ами ако е Мат? - О, я стига!
Какво?! Защо да не е той?
Не си се замисляла много за него, нали?
Ранд... - Не си му давала шанс.
Никога не си го познавала истински.
Не знаеш колко му е било трудно и как се е борил за всичко.
Той няма почти нищо, но го дава на приятели, на сестрите си, на нас...
Добре де, стига! - Той ни изостави, Ранд!
Ти също видя лицето му.
Вероятно се е върнал в Тар Валон за проклетия краден кинжал.
Не знаеш как стоят нещата.
Той ни изостави!
Е, ти знаеш най-добре, нали?
Това пък какво ще рече?
Ти единствена наистина ме изостави. - Не й говори така!
Престанете! - Моля?
Дължиш й извинение. - За истината?
Стига! Престанете! Писна ми да се борите за нея,
сякаш е нещо, което можете да спечелите!
Извинявай... какво каза току-що?
Кое е толкова смешно?
Това. Било пред очите ми през цялото време.
А аз дори не го забелязвах.
Ти предложи на Лейла в деня, в който с Егвийн се събрахме.
Лейла е единствената жена, която съм обичал.
Не исках да... ...аз просто...
Те ще дойдат. - По своя воля?
Ти привидно им даде избор. Точно от това се нуждаят.
Какво има?
Нищо.
Носталгия, предполагам.
Има нещо във въздуха тук, в Пограничните земи.
Мирише като в нощта, когато се срещнахме.
Не си склонна да се връщаш в миналото.
Сякаш съм ти отнела всичко.
И дори повече.
Нищо не си ми отнела.
Това е мисията на живота ми, тя значи всичко за мен.
Преди теб нямаше за какво да живея,
за какво да умра.
Ти ми даде и двете.
Няма ли с кого да се сбогуваш в този град, преди да тръгнем?
Знаеш ли, тя ми харесва.
Премъдрата
Ела тук.
Да ти видя лицето.
Същият ли съм? - Аха, съвсем същият.
Как си? Добре ли си?
Да, моля. - Готов ли си?
Много ти благодаря.
Здравей.
Здравей. Аз просто... - Ме следваше по петите?
Нали този път няма да кажеш, че си ме проследила?
Просто така ли ще си стоиш там?
Или имаш намерение
да влезеш вътре?
Чуйте всички.
Това е Нинив.
Нинив, това са... всички.
Извинете, не исках да се натрапвам.
Моля, заповядай, седни.
Гладна ли си, Нинив Седай? - О, аз не съм Айез Седай.
Но би било чудесно да хапна нещо, благодаря.
Седни.
Хубава е.
Не съм забелязал.
Ела, дете, остави Нинив да седне.
Заповядай, седни.
Лан, седни до мен. - Благодаря.
Това мирише вкусно. - Сражавал ли си се с тролоци?
Благодаря, че си опазила моя Дай Шан
и си го довела у дома при мен.
Колко голям беше тролокът?
Огромен беше. - По-голям от теб?
Много по-голям.
С големи зъби и бивни.
Много е сладка. - Много се пали.
И много те харесва.
Защото винаги й нося подаръци.
Винаги.
Е...
Благодаря, че ме покани тази вечер.
Не ми даде голям избор.
Лека нощ.
Искаш ли да си вървя?
Чаках в стаята си цял час да дойдеш и да се извиниш.
Знам от горчив опит,
че когато си готова да говорим,
ще ме намериш.
Прощавай.
Знам, че няма нищо между теб и Перин.
Разбира се, че няма!
Не затова съм ти сърдита.
Как можа да си помислиш дори за миг,
че не ме е грижа за Мат,
че няма да се боря за него, да умра за него.
Бях изплашен...
... още съм изплашен.
Не искам да те изгубя.
Няма.
Моарейн греши за едно нещо.
Ние ще се върнем. Всичките.
Чуй ме.
Каквото и да стане... при Окото,
не можеш да пренебрегнеш силата в себе си
тя няма да ти го позволи.
Трябва да отидеш в Бялата Кула, защото винаги си го искала.
Не, не и без теб.
Веднъж направих тази грешка.
Ще дойда с теб в Бялата Кула.
Всяка Айез Седай има нужда от Стражник.
Мислиш ли, че ще оставя това на някой друг?
Ако си ти...
... винаги ще бъда до теб, нали знаеш.
Каквото и да стане.
Каквото и да ни очаква.
Тръгваш ли си?
Той защо те нарече Дай Шан?
Мразя да ме нарича така.
Тази титла
е давана на бъдещите крале на Малкиер.
Не че има значение.
Малкиер е превзет от Погибелта много отдавна.
Кой е той?
Държи се с теб като със син.
Някога е бил оръженосец на баща ми.
И в нощта, когато Малкиер
бил превзет от Погибелта,
близките ми загинали.
Те...
тайно ме изнесли от палата.
И са те донесли тук?
Знаеш ли,
така и не разбирах защо си се обвързал с Моарейн.
А сега разбра ли?
Ти си крал без кралство.
Момче без семейство.
А сега принадлежиш на някого.
На нея.
Аз не й принадлежа.
Нима?
Толкова, колкото ти принадлежиш на онези деца.
"Премъдрите не се омъжват"
Хей.
Остани.
Насам!
Ще те отнеса в селото. Ще те заведа при Нинив.
Кари?
Кари! Толкова е горещо...
Не знаех, че ще я намеря там,
но трябваше да бягам нагоре в планината, през снега.
Той плачеше.
Татко... - Беше толкова мъничък...
За какво говориш?
Врата от желязно дърво. Трима мъже с твоя ръст не могат да я съборят.
Мисля, че съм виждал тази планина.
Ти си. Винаги си знаел дълбоко в себе си.
Няма значение колко бързо, колко далеч бягаш, няма да се скриеш от съдбата.
Ти си Преродения Дракон.
Ти си Преродения Дракон!
Не!
Затворено е.
О, ти ли си? - Знаеше ли, че ще дойда?
Аха, полага ми се да знам.
Какво искаш? - Искам да ми кажеш,
че аз не съм Преродения Дракон. - Добре, ти не си Преродения Дракон.
Не ме щади. - Не ми пука за теб.
Поредното момче в кръчмата, искащо нещо от мен.
Май не започнахме добре. Прощавай, не се представих.
Знам кой си.
Погледни ме в очите и ми кажи, че искаш да чуеш какво ще кажа.
Защото после няма връщане назад.
Това бе първото ми видение.
Бях дете, вървях по една
мокра уличка в Тар Валон,
и когато завих зад ъгъла, видях мъж в броня,
който носи твоя меч със знака на чаплата.
И когато го погледнах,
видях сняг и кръв.
Видях дете, родено на склона на Драконовата планина.
Един мъж го отгледа в дървена къща,
сред стада овце, в едно задрямало село между две реки.
И това бебе...
това бебе беше нещо невероятно.
Сега какво виждаш,
когато ме гледаш?
Дъги, карнавали и три хубави жени.
Виждаш ли... Окото на света?
Ще ми се да не го виждах. - Защо?
Е, изглеждаш ми свестен човек.
Ще се върна ли?
Така си и мислех.
Нинив?
Къде беше?
Никъде. - Е, все някъде си била,
и като гледам това идеално оправено легло, не си била в стаята си.
Не можах да заспя.
Дължа ти извинение.
Говорих, без да мисля. Не исках да разпалвам свада.
Е, какво решихте?
Искам да отида.
Къде е Ранд?
Мислех, че е с теб.
Какво има?
Аз съм.
Моарейн заглуши връзката ни.
Не разбирам.
Тя е заминала. - Сама?
Ранд!
Какво е това? - Погибелта.
Трябва да минем през нея, за да стигнем до Окото на Света.