The Eastern Spirit Subbing Squad представя:
КАРАЙ КОЛАТА МИ
Адаптация по разказа на Харуки Мураками "Карай колата ми".
Понякога,
тя се промъква в дома на Ямага.
Ямага?
Така се казва първата й любов. Съученик.
Той не предполага, че тя го обича.
Тя не държи той да узнава, доволна е и на това.
Но иска да го опознае по-добре.
Иска да разбере всичко за него,
без той да знае.
Затова се промъква.
Точно така.
Когато той има часове, тя се прави на болна и си тръгва.
Ямага е единствено дете, баща му е офис служител.
Майка му е учителка.
Момичето знае, че през деня няма никой вкъщи.
Как влиза в къщата? Тя е обикновена тийнейджърка.
Досеща се,
да потърси под саксията пред входната врата.
Там намира ключа.
Какво небрежно семейство.
Влиза с него в къщата.
Качва се горе и отваря врата.
Номерът на футболната му фланелка й подсказва коя е неговата стая.
Стаята е твърде подредена за 17-годишно момче.
Тя подозира, че родителите му са строги, особено майка му.
Сдържа дъха си.
Заслушва се внимателно.
Пълна тишина.
Открояваща се тишина, като от слухов апарат, изпълва стаята.
Ляга в леглото на Ямага.
Потиска желанието да мастурбира.
Защо? Ограничения на телевизионния формат?
Не.
Тя има свои правила.
Нещата, които може или не може да си позволи.
Могла е да се промъкне в къщата, но не и да мастурбира там.
Точно така.
Оставя неизползван тампон в стаята му.
Тампон?
Именно. - Това е странно.
Повече от странно. Става ли за сериал?
Без проблеми. Според продуцента ще е за много късен час.
Добре тогава…
И така, изважда неизползван тампон от раницата си,
и го прибира в чекмедже на бюрото му.
Ами ако свръх обсебваща му майка го намери?
Само мисълта за това надига в нея прилив на възбуда.
Тя е странна.
Тампонът е знак, който показва, че е била там.
Като маркировка.
Ще продължава да се промъква в къщата и занапред.
Вече знае за рисковете.
Родителите и учителите й разчитат на нея,
залага на карта представата, че е момиче за пример.
Обаче, не може да се спре. - Да, тя не може да спре.
Души из стаята му, копнеейки за най-малката миризма.
Винаги открадва по нещо негово, когато си тръгва.
Химикалка или други дреболии, които той не би забелязал.
В замяна, оставя спомен за себе си.
В пристъп на смелост, сваля бикините си
и ги скрива навътре в чекмеджетата.
Усеща, че постепенно се сближават при тези размени,
дава му сила да се освободи от майчиния контрол.
Толкова за днес. - Добре.
Да продължим ли по-нататък? - Разбира се.
Да изчакам, или да го запиша?
Почакай още.
Да. Много искам да узная какво следва.
Не се ли досещаш? - Никога не успявам.
Смятах, че този път е наистина за първата ти любов.
Разбира се, не е!
Благодаря.
Здравейте. - Здравейте.
В колко се вдигат завесите?
18,30 ч. Вратите отварят в 18.00ч.
Ще съм навреме.
Не, не се притеснявай. Не пропускай срещата си.
Идвам. Искам да видя пиесата ти.
Успех! - Благодаря.
Не си струва и да ругая.
Казваш, че трябва да се върнем утре, а?
Да.
Тогава ще донесем здраво въже…
Да.
Диди? - Да?
Не мога повече.
Така си мислиш.
Ами ако се разделим? Може би ще е за добро.
Утре ще се бесим.
Освен ако не дойде Годо. - Ами ако дойде?
Ще бъдем спасени.
Е? Ще тръгваме ли?
Вдигни панталоните. - Какво?
Вдигни си панталоните.
Може ли да вляза? - Моля.
Е? - Беше страхотно.
Сериозно? Радвам се.
Мога ли да те запозная с някого?
Разбира се, като се преоблека… - Такацуки.
Здравейте, аз съм Такацуки.
Съпругата ви любезно ме покани. - Без "съпруга".
Виждам ви често по телевизията. - Благодаря ви.
Участва в новия ми сериал.
Хубава роля. - Ролите му винаги са добри.
Тази е по-добра - любовният интерес на главната героиня.
Да…
Когато споменах пиесата ти на представянето ни,
той поиска да дойде.
Бях заинтригуван от вашите методи.
Различни. Многоезични.
Не знам дали това е правилният израз, но беше разтърсващо.
Наистина ли? Странен млад човек.
Ото, моля те. Истината е, че…
Благодаря ви. - Моля.
Ще се преоблека, до след малко.
Съжалявам за неудобството.
Добра работа.
Извинявай, събудих ли те?
Сигурно си уморена.
Полетът е в 9.00 ч. Трябва да тръгвам.
До после. - До после.
Не ме изпращай. - Ето… Вуйчо Ваньо.
Записах я. После може да ти потрябва, нали?
Благодаря.
Ще пропуснеш полета.
До скоро. Пази се.
До скоро.
Заповядайте, малко чай.
Не, сега не искам чай.
А малко водка?
Само ако знаеха как се чувствам.
Не мога да спя от гняв и ярост,
че съм губил толкова много време,
когато съм имал всичко в живота,
и е много късно сега, на тази ми възраст.
Вуйчо Ваньо, не бъди скучен.
Сякаш се възмущаваш от предишните си възгледи.
Но не възгледите са проблема, вината си е твоя.
"ТЕАТРАЛЕН ФЕСТИВАЛ ВЛАДИВОСТОК"
„Поради лошото време полетът е отменен.
Ще резервираме друг полет утре.
Фестивалът върви по план, и вие сте част от журито.
Наемете хотел до летище Нарита,
разходите ще са за наша сметка."
"Ото"
Здравей. - Здравей.
Добре ли пътува?
Утре ли се събирате журито?
Да. - Как е хотелът? Удобно ли е?
Е, те всички са еднакви.
Опита ли местните специалитети?
Какви са те?
Не аз не ги знам, затова те питам.
Мързеливке.
Хотел на летище "Нарита"
Една седмица по-късно…
От 25 години, се прави на някой, който той не е.
Гледайте го само, държи се като полубожество.
Явно му завиждате?
Да, завиждам му. Много.
Какъв успех има с жените!
Дон Жуан не е имал такъв!
Първата му съпруга, сестра ми…
Слава богу.
Добре съм, добре съм.
Сигурен ли си, че си добре? - Още не знам.
Прегледаха ме, сега чакам резултатите.
Имате глаукома в лявото око.
Глаукома?
Увреждане на зрителния нерв, водещо до частична загуба на зрението.
Загубата на зрението на едното око е трудна за откриване,
другото се пренастройва.
Което ще рече, че не засяга ежедневието ви,
и когато бъде открито, обикновено е твърде късно.
За негов късмет, беше рано диагностициран.
Мога ли да карам? - Не бива.
Това означава ли, че мога? - Ако симптомите не се влошават.
Как се лекува?
Причината за глаукома е неизвестна, така че не може да се лекува.
Целта е да се предотврати прогресът.
Тези капки за очи понижават налягането.
Ако спрете да ги използвате, може да загубите зрението си.
Не забравяйте да ги слагате два пъти дневно.
"ПОЧИНАЛА НА 25 ФЕВРУАРИ 2001 г."
Искаше да шофираш днес, нали?
Защо? - Е, нали ни върнаха колата.
Обичам те много, но…
Защо така изведнъж?
Едно нещо не разбирам.
Кое?
Как шофираш. Гледай направо.
Защо не се престрои?
Гледай ти, това може да се счита за словесно насилие.
Честно казано…
искаш ли отново да имаш дете?
Не знам.
Никой не може да я замени.
Но бихме могли да ги обичаме еднакво.
Няма смисъл да искам нещо, което ти не желаеш.
Съжалявам.
Вината не е твоя. Решихме го заедно.
Всичко е наред.
Аз…
наистина много те обичам.
Благодаря.
Радвам се, че остана с мен.
Един ден, тя си спомня предишният си живот.
За момичето, което се промъква ли?
Била е хищна минога в предишния си живот.
Змиорка?
Била е великодушна змиорка.
Не смучела кръвта на рибите, като другите змиорки.
Притискала кръглата си уста към скалистото корито на реката
и не правила друго, освен просто да криволичи.
Докато не изсъхнала,
и се превърнала на водорасли,
увиващи се по скалите.
Не помни да е умирала.
Дали е гладувала до смърт?
Или се е превърнала в храна за други риби?
Всичко, което си спомня, е криволиченето на дъното на реката.
В стаята на Ямага, най-накрая осъзнала.
Това, което прави тук, е същото.
Не можела да се отдалечи от стаята, както преди от скалата.
Като се замисля, тишината в тази стая
е много подобна, като тази под водата.
Времето е спряло.
Миналото и настоящето се изпарили.
И тя…
отново става змиорка.
И тя…
започва да мастурбира на леглото на Ямага.
Съблича бавно дрехите си една по една.
Забранила си е да го прави,
но сега не може да се спре.
Сълзите капят,
мокрят възглавницата.
Тези сълзи ще бъдат знакът й за днешния ден.
В този момент, някой влиза в къщата.
Врата долу се отваря.
Едва сега забелязва през прозореца, че се смрачава.
Това Ямага ли е? Или е баща му?
Майка му?
Чува, как някой се качва по стълбата.
Свършва.
Най-накрая може да спре.
Всичко ще приключи.
Най-накрая ще се освободи,
от кармичната съдба на предишния си живот.
Ще бъде нов човек.
Вратата се отваря.
"Ни змиорка, ни риба!? Минога."
Спомняш ли си, вчерашната история?
Не много ясно. Спеше ми се.
Разбирам. - Извинявай.
Просто означава, че не си е заслужавала запомнянето.
Трябва да тръгвам. - Имаш ли планове за днес?
Ще правя уъркшоп. Не ти ли казах?
Не си. - Извинявай.
Ще караш ли? - Да.
Съжалявам, останаха в мен.
Ще се справиш ли? - Да. Доскоро.
Юске…
Може ли да поговорим, когато се върнеш?
Разбира се. Защо питаш?
Приятен ден. - И на теб.
Вярна ли му е?
Да, за съжаление.
Защо "за съжаление"?
Защото женската вярност е лъжа, от край до край.
Изобилие от думи, но никакъв смисъл.
Животът ми е провал,
и няма връщане назад.
Тази мисъл ме мъчи ден и нощ, сякаш е зъл дух.
Миналото си отиде, без да остави следа, празно е.
А настоящето…
е по-лошо.
Какво ще правя с живота си, с любовта си?
Какво се случи…
Когато ми говориш за любов и романтика,
Някак се вцепенявам и не знам какво да кажа.
Господ е милостив.
Соня.
Тежко ми е!
Само ако знаеше колко ми е тежко!
Какво да се прави, трябва да живеем!
Ние, вуйчо, ще живеем.
Ще изживеем дълга, дълга върволица от дни и дълги вечери.
Търпеливо ще понасяме изпитанията, пращани ни от съдбата.
Ще се трудим за другите и сега,
и на стари години,
без да знаем почивка,
а когато настъпи часът ни,
покорно ще умрем.
И там, отвъд гроба, ще кажем,
че сме страдали,
че сме плакали,
че ни е било тежко,…
Ото.
Ало?
Моля, изпратете линейка.
Упокойна служба за Ото Кафуку.
Така внезапно. Кръвоизлив в мозъка.
…значи 25 години, е заемал чуждо място…
А виж го: стъпва като полубог!
Е, ти май му завиждаш.
Да, завиждам му. Много.
Първата му съпруга, моята сестра,
беше прекрасно, кротко същество.
Тя го обичаше с цялото си сърце,
както само чистите ангели могат да обичат.
Втората му жена, току-що я видяхте, е красива и умна.
За какво? Защо?
Тя вярна ли е на професора?
За съжаление, да.
Защо "за съжаление"?
Защото…
Защото женската вярност…
е фалшива от начало до край.
Ваня…
Не ми харесва, когато заговориш така.
Стига, де…
Затваряй си устата, Вафла!
Не, няма. Жена ми избяга с любовника си.
ДВЕ ГОДИНИ ПО-КЪСНО
Разбира се…
Явно е така.
Да, наистина,
каквото и да е, не е толкова страшно.
Това е най-страшното,
да не я познава.
ТЕАТЪР ХИРОШИМА ЗА ИЗКУСТВА И КУЛТУРА
Уморен ли сте от пътя? - Ни най-малко.
Не сме се виждали отдавна, г-жо Юзухара.
Нека ви представя. Юн Су ще участва като драматург.
Разменяли сме си имейли.
Както обяснихме в имейла,
престоят ви ще бъде 2 месеца до декември, и започва от днес.
Шест седмици репетиции, две седмици представления.
Прослушванията започват утре.
Ето ги и кандидатите.
Благодаря ви много.
Обявили сме го на театри из цяла Азия
и получихме заявки от Китай, Корея, Хонконг,
Тайван и Филипините.
Аз ще бъда преводачът на корейски.
Хората с английски
ще могат да общуват директно с вас. - Добре.
Актьорите са препоръчани
от местните театрални режисьори.
От Япония пристигнаха множество заявления.
Дори на мен са известни някои от тях.
Ще поразгледам. Нямам търпение.
А сега, за жилището ви.
Оттук е на час път с кола, както бяхте поискали.
На живописен остров, като за вас. - Остров?
Наехме и шофьор за вас, според нашите правила.
Нашият шофьор ще кара колата ви, няма проблем, нали?
Между другото… аз карам колата си.
Имам и застраховка. Разберете, моля.
Не е само заради гостоприемството.
Не може да ви позволим да шофирате. - Как така?
Преди време имахме инцидент с прегазен човек.
Беше ужасно. Оттогава ни е станало правило,
да наемаме шофьори за хората на изкуството, без изключения.
Преговарям си текста, докато карам.
За мен това е част от рутината.
Затова и потърсих отдалечен хотел.
Съжаляваме.
Трябвало е да го изясним по-добре предварително.
То е заложено и в бюджета, и фестивала трябва да го оправдае.
Ако това ви притеснява, тествайте с шофьора.
Но не се притеснявайте, шофьорът е много опитен.
Да вървим.
Благодаря за разбирането.
Ще ви следвам със служебната кола.
Тя е вашият шофьор.
Аз съм Мисаки Ватари.
Това е г-н Кафуку, нашият режисьор.
Фестивалът я наема всяка година. Познава пътищата добре.
Страхотен шофьор е.
Приятно ми е да се запознаем.
Съжалявам, но все още не съм се съгласил на шофьор.
Какво ще кажете за тест драйв? - Разбира се.
Не. Аз ще си карам.
Съжалявам.
Защото съм жена?
Не е затова.
Колата е стара и си има особености. Трудно ще й свикнете.
Разбирам ви.
Тогава, ако почувствате опасност, можете да ми вземете волана.
Как ви звучи така?
Предпочитате ли да сте на задната седалка?
Има ли проблеми с електрическата система?
Не, никакви.
Съжалявам, споменахте, че е стара кола, затова питам.
Карам я 15 години и няма проблеми.
Разбирам.
Ще пуснете ли касетката?
Касета с лента?
Добре.
Напускам.
Ваньо, стига. Не ме ли чуваш?
Няма да млъкна!
Почакай, не съм свършил!
Ти погуби моя живот!
Аз не съм живял, не съм живял!
По твоя вина стъпках, унищожих най-хубавите години от живота си!
Ти си най-злият ми враг!
Нищожество!
Щом имението е твое, вземи си го,
не ми е притрябвало!
Още сега напускам тоя ад!
Не мога да търпя повече!
Аз съм талантлив, умен, смел…
Ако бях живял нормално, щях да бъда като Шопенхауер или Достоевски.
Писна ми от това безсмислие. Ще полудея…
Майчице, аз съм отчаян! Майчице!
Слушай професора!
Майчице! Какво да правя?
Няма нужда, не ми казвайте нищо! Аз сам зная какво да правя!
Има да ме помниш ти!
Дайте на мен.
Какво ще кажете?
Морето Сето излъчва спокойствие и красота.
Имам предвид, как шофира?
Ще ви взема утре в 8:00 ч.
Добре. Съжалявам, за ранния час.
Няма проблем.
Да пусна ли касетата? - Да, моля.
Вуйчо, плачеш ли?
Какъв плач? Няма нищо, не ставай смешна.
Погледът ти сега е като на покойната ти майка.
О, Соня. Твоята майка…
Скъпата ми сестра, къде е тя сега?
От доста време влачите тази болест.
Майката на Соня, Вера,
също бдеше нощем над вас, нали?
Сигурно е била много притеснена.
Да тръгваме, Марина.
Имам още реплики.
Добре…
И мен ме болят краката, деца. Наистина.
И така, благодарим ви много. - Благодарим ви много.
Следващите.
Моля, заповядайте.
Извинете ме.
Здравейте, аз съм Джанис Чан,
от Тайван, майчиният ми език е мандарин.
Кандидатствам за ролята на Елена.
Коши Такацуки. Кандидатствам за ролята на Астров.
Избрали сте текст от същата сцена, затова ще сте заедно.
И двамата сте избрали една и съща сцена, затова ще я правите заедно.
Значи тя е Елена. Откъде започваме?
От "Вие сте хитруша!". - Добре.
Англ: От "Вие сте хитруша!"
Не разбирам какво казва тя. Може ли да импровизирам?
Да, разбира се. Когато сте готови.
Когато сте готови.
Е, вие сте хитруша!
Какво значи това? - Хитруша!
Да приемем, че Соня страда, но нека да оставим това засега настрана.
Но…
Какво казвате? - Прекрасно знаете,
защо идвам тук всеки ден.
Защо и заради кого идвам, това вие отлично знаете.
Хищнице мила, не ме гледайте така, аз съм старо куче…
Хищница? Нищо не разбирам.
Една красива, пухкава, дива котка…
На вас ви трябват жертви! - Полудяхте ли!
Свенлива сте…
Не съм такава жена, за каквато ме мислите.
Кълна се, не съм толкова вулгарна.
Няма нужда да се кълнете! Няма нужда от излишни думи…
О, колко сте красива!
Какви ръце! - Стига толкова! Вие се забравяте.
Слушайте ме.
Нали виждаш, това е неизбежно, трябва да се срещнем.
Моля, спрете вече.
Пуснете ме.
Ела утре в лесничейството…
Към два часа… Нали?
Нали ще дойдеш?
Там ще бъдеш, нали? - Пуснете ме!
Достатъчно. Съжалявам за това.
Благодаря ви.
Остана само една. Тя е малко по-различна.
Заповядайте.
Името й е И Юн А.
Казва, че използва корейски жестомимичен език.
Разбирате ли го? - Да.
Никой друг не е при тези реплики, затова ще бъдете сами.
Тя може да чува.
Ще превеждам на корейски, ако е необходимо.
Така ще е добре, нали?
Да.
Започнете, моля.
Вуйчо Ваньо, взел ли си морфина?
Върни го.
Защо ни плашиш така?
Върни го, вуйчо Ваньо.
Може би, дори те задминавам по нещастна съдба,
и въпреки това, не изпадам в отчаяние.
Докато животът ми не стигне естественият си край,
ще продължавам да понасям всичко.
Така че, ти също трябва да издържиш съдбата си.
Скъпи, прекрасни, мили вуйчо.
Моля те.
Върни го.
Съжали ни.
Трябва да успееш да понесеш
своето страдание.
Благодаря.
Сякаш няма желаещи за ролята на Ваньо.
Прав сте.
Вероятно всички очакват, че е запазена за вас.
Съжалявам, забавихме се. - Няма проблем.
Добро утро.
Всички вие бяхте на прослушване.
Някои от вас обаче, са получили други роли,
различни от тези, за които са кандидатствали.
Сега ще обявим актьорския състав.
Можете да подпишете договор, ако приемате условията.
Серебряков, Рой Лусело.
Елена, Джанис Чан.
Соня, И Юн А.
Войницкая, Комагата Каору.
Ваньо, Такацуки Коши.
Астров, Рю Джонг Ъи.
Телегин, Кимура Такаши.
Марина, Ето Юми.
Това е всичко.
Съжалявам. Искате да играя Ваньо?
Да.
Има голяма разлика във възрастта.
Ще използвате грим. На никого ролите не отговарят на възрастта.
Ако не сте съгласни, не подписвайте.
Ролята ще отиде при някой друг.
Когато подпишете, започваме с четенето на сценария.
Честито.
Прекрасно!
Чудесно!
Каква красива гледка!
Гледката е наистина прекрасна, Ваше превъзходителство!
Г-н Кимура, говорете по-бавно. - По-бавно от това?
И малко по-ясно, за да чуват всички.
Продължавайте.
Гледката е наистина прекрасна, Ваше превъзходителство.
Утре…
ще ходим в гората, нали, татко?
Дами и господа, чаят е готов.
Ако нямате нищо против…
Тихо, някой ще ви чуе.
Нека ти кажа, че те обичам. Не ме отблъсквай.
Това е всичко, от което се нуждая, за да бъда щастлив.
Не издържам вече.
Благодаря. Това е достатъчно за днес.
Благодаря. Достатъчно за днес. Добра работа.
Не ви ли е студено?
Не. Изобщо.
От сега нататък… - Да?
Защо не чакате в колата, когато закъснявам?
Чувствам се зле, когато знам, че чакате на студа.
Не, благодаря ви.
Знам колко ви е ценна тази кола, затова не мога да се отпусна.
Щом си наясно, значи няма проблем.
Само недейте да пушите вътре.
Добре. Само когато навън е леденостудено.
Да пусна ли касетата? - Добре.
Позволете на стареца, да ви даде един съвет на тръгване.
За всеки един, е важно да се занимава с работа.
Продължете да работите.
Г-н Кафуку.
Мога ли да ви поканя на питие? И моята кола е тук.
Шофирате ли?
Да, ако сте съгласен, да отидем в бара на моя хотел?
Ще закъснея. - Няма проблем.
Ще бъда с моята кола,
вие ме следвайте, моля.
Понякога търся името ви в интернет.
Така разбрах за прослушването.
Точно в последния ден от регистрацията. Невероятно, нали?
Защо се интересувате толкова от мен?
Наистина обичам да играя по сценарии на Ото.
Да казвам нейните реплики ме прави щастлив.
Моите пиеси и нейните сценарии са два различни свята.
Така е. Но когато видях пиесата, почувствах,
че това, което правите двамата, е едно и също, но по различен начин.
В какъв смисъл?
Труден въпрос.
Изглежда, и двамата наблягате на дребни детайли,
които другите не забелязват.
Наистина, харесва ми да е така.
Но нямаше да знам, ако не бях играл по нейни сценарии.
Когато видях поканата за кастинга, знаех, че това е шансът ми.
Не знам знаете ли, но сега съм на свободна практика.
Ясно ми е, и без да те наглеждам.
Така ли?
Какъв срам.
Глупости.
Ти беше и звезда.
Не, измамен бях.
Правите ли често такива неща?
Като какви?
С жени, които едва познавате.
Ами вие? - Не.
Сигурен съм, че и на вас жените ви се натискат.
Просто трябва да казваш "Не".
И аз не правя така с всяка.
И все пак, ако между вас двамата има химия и… Никога ли?
Не само чрез секс може да се опознаете.
Има неща, за които няма как да знаете, преди да опитате.
Например? - Като…
Какво е смешното? - И въобще…
Защо ли ви занимавам с това?
Ото-сан трябва да е била много щастлива със съпруг като вас.
Чудя се.
Ако нямате нищо против, ще ми разкажете ли за нея?
За нея? - Как се срещнахте,
как е пишела сценариите си,
Ежедневните разговори. Всичко.
Знам какво си мислите.
"Споделяме една и съща болка, защото…
обичахме една и съща жена."
Но, моля ви. Копнежът ми по нея остана несподелен.
Бил сте влюбен в нея.
Не го отричам.
Тя беше изключителна.
Завиждам ви, г-н Кафуку.
Простете ми.
Завиждате…
на мен?
Извинете.
Направихте снимка, нали?
Ей сега я направихте. Изтрийте я.
Какво ви става?
Тръгвам си.
Да.
Сметката, веднага.
Съжалявам.
Нали аз ви поканих. - Няма проблем.
Много се радвам да съм тук и да бъда режисиран от вас.
Вярвам, че Ото-сан ни е събрала.
Очаквам с нетърпение утре да работим заедно.
Да, ще се видим утре.
Какво има? Каква е тази депресия?
За професора ли съжаляваш?
Остави ме.
Или е защото си влюбен в жена му?
Тя е моя добра приятелка.
Вече?
Какво искате да кажете с това "вече"?
Все още ли са прекалени емоциите?
Рю го прави както трябва. Подражавайте му. Продължете.
Продължете.
Жена може да е приятел на мъж само в следния ред:
първо - просто позната,
сетне - любовница,
а след това вече - приятелка.
Каква банална философия. - Такацуки!
Концентрирайте се върху текста. Просто го четете.
Ние не сме роботи.
Какво имате предвид? - Ще следваме инструкциите ви,
но ние не сме роботи. Мисля, биха се справили по-добре
стига да сме наясно с намеренията ви. - Не са необходими подобрения.
Само се придържайте към текста.
Продължаваме, откъдето спряхме.
Да продължим оттам, откъдето спряхме.
Нали? - Да.
Признавам, че станах циничен.
Виждате, достатъчно съм пиян.
До тук се докарвам само един път месечно.
Не улучих ли? Пак ли пропуснах?
По дяволите! Наистина, мамка му!
Отведете ме оттук! Отведете ме, убийте ме, но…
не мога да остана повече, не мога!
О, какво правя аз! Какво правя?
Бабинко! Бабинко!
И така…
Добре…
Достатъчно за днес.
Всички се справихте добре.
Г-н Кафуку.
Ще позволите ли интервю за уебстраницата на фестивала?
Нека да е с видео, затова да излезем навън.
Убихме се от четене.
Кога ще започнем да играем?
Честно, частите с чуждестранния текст ме приспиват.
И мен! - И мен!
Но в положителен смисъл. - Да, все едно да слушаш мантра.
Казано по този начин, звучи като благословия.
Юн Су, къде научи японски?
Учих в университета Васеда две години.
Корейски, английски, японски и жестомимичен език. Впечатлен съм!
Страхотно!
Граматиката на японския и корейския е сходна, нужна е достатъчно лексика.
Обичам английския от дете.
А как научи жестомимичен?
Г-н Кафуку, любезно ми предложихте да ме заведете у дома.
Мога ли от своя страна да предложа вечеря?
Не искам да ви притеснявам.
Дължа ви едно извинение.
Какво е то? - Ще узнаете, когато стигнем.
Хайде, влезте и двамата, моля.
Да вървим. Сигурно не желае да чакате гладна.
Няма защо да се тревожите за това.
Аз не, но той със сигурност ще се притеснява.
Хайде.
Съпругата ми.
Казва, че това прилича на мен.
Жестоко.
Картофите са от градината ни. Тя ги отглежда.
Ето, затова исках да ви се извиня.
Защо не ми казахте?
Тя се притесняваше, че ще ви е трудно да я отхвърлите,
като знаете, че ми е жена.
Е, аз… - Знаех, че ще бъдете безпристрастен.
Но мълчанието е злато.
Ето го отговора на въпроса ви.
Научих жестомимичния език, след като я срещнах.
Исках да владея езика й, затова го усвоих.
Гледай ти.
Първоначално тя беше танцьорка,
когато танцовата й група
се представи в Бусан. Аз бях координаторът там.
Любов от пръв поглед.
Не й казвайте.
Защо Хирошима?
Преди три години ме поканиха на театрален фестивал.
И Юн А е дошла с вас?
Да, когато получих офертата, се колебаех дали да я взема.
В Корея е била при семейството си и приятели, знаещи жестомимиката.
Страхувах се, че ще бъде самотна тук.
Но осъзнах, че мога да я слушам наместо стотина други,
почувствах, че мога да й бъда единствената опора.
Защо се решихте на прослушване?
„Забременях и си взех почивка от танците,
но се стигна до спонтанен аборт."
„Въпреки че исках да продължа, тялото ми отказва да танцува.
Тогава съпругът ми, ми каза за вас и ми предложи да опитам.
Благодаря ви.
Затруднява ли ви нещо на репетициите?
„Защо ме питате нещо, за което не питате другите?
Не е нужно да сте по-внимателен с мен, отколкото с другите.
За мен е нормално, хората да не разбират какво говоря.
Но виждам, и чувам.
Понякога разбирам повече, отколкото може с думи.
Не е ли това, от което се нуждаем при нашите репетиции?"
Да.
"Затова сега, всеки ден е цветен и забавен.
Текстът на Чехов се вмъква в мен и ме раздвижва, бях застинала.
Радвам се, че имах смелостта."
И аз се радвам да чуя това.
Обичате ли пикантна храна?
Да, страхотно е.
Как преценявате шофьорката?
Великолепна.
Едва усещам гравитацията, докато се ускорява или забавя.
Случва се и да забравя, че съм в колата.
Бил съм возен и от други, но никога не е било толкова приятно.
Радвам се, че я имам за шофьор.
Тя казва, "Похвалете и нас, актьорите, някой път“.
Това ли означава "похвала"? - Да.
Благодаря ви, че ме поканихте.
Юн Су е този, който ни покани.
Те са прекрасна двойка.
Вече съм любопитна за репетициите ви.
И за Соня на Юн А.
Чувах вашите записи, затова си казах: "Тя е Соня“.
Заповядайте да погледате.
Не, благодаря. Съжалявам.
Елате да ни видите… - Да пусна ли касетата?
Да.
Ваньо, образован сте, и интелигентен,
затова вероятно ви е ясно,
че светът не загива заради злодеи…
Не ви ли омръзна да слушате това?
Не.
Харесва ми гласа.
Разбирам.
Кой чете репликите?
Жена ми.
Цялата пиеса трябва да се запомня по моя метод.
Затова прослушвам отново и отново.
Преди играех вуйчо Ваньо, затова неговите реплики липсват.
Щом произнеса реплика, следващата започва на момента.
Това, което казах по-рано, е вярно.
Забравям, че съм в колата, и забравям, че и вие сте тук.
Неприятно, нали?
Не, това е работата ви.
Къде сте се научили да шофирате?
В родния ми град.
Ками Джунитаки в Хокайдо, там не може без кола.
Майка ми ме научи да шофирам, и го правя още от гимназията.
Гимназия? - Да.
Майка ми работеше в нощен клуб в Сапоро.
Пътуваше с влака, затова оттогава я карах от, и до близката гара.
Гарата беше на около час път с кола.
Излизахме в пет следобед, после я вземах в седем сутринта.
През тези два часа,
майка ми искаше да спи.
Ако моето шофиране я събудеше, ме риташе в гърба.
И още веднъж вкъщи.
Затова съм…
добра в шофирането по-лоши пътища, без да я събуждам.
Разбирам.
Това, което казахте, много ме зарадва.
Не…
Благодарна съм на майка си, че ме научи да шофирам.
Тя го направи за себе си, но и аз имам полза.
Разбирам.
Няма съмнение, така е.
Най-подир, ще ми кажеш ли цялата истина?
Да, разбира се.
Със сигурност, истината,
каквато и да е, няма да е толкова страшно.
Най-страшното е,
да не знаеш.
Да флиртуваш с мъж като него,
и да се сгушиш в прегръдките му.
Предполагам… и малко вече се влюбвам в него.
Липсва ми, когато не е тук.
Съвестта ми ме гризе,
като да съм го убил.
Стоях…
със затворени очи, и ето какво мислех:
Дали тези, които ще живеят сто, двеста години след нас,
тези, за които проправяме пътя…
ще ни споменават с благодарност?
Нищо няма да знаят.
Хората може да не помнят,
но Бог ще ни зачита.
Благодаря ви. Добре ми го припомнихте.
Съжаляваме за закъснението.
Ваньо и Елена ги има в повечето сцени.
Повтаряме едни и същи реплики, и започнахме репетицията.
Много съжаляваме.
Всъщност така е по-добре.
Сега и вие двамата ще се постараете малко.
Животът ми беше съсипан безвъзвратно.
Тази мисъл ме мъчи ден и нощ, сякаш е зъл дух.
Миналото си отиде, без да остави следа, празно е.
Настоящето е още по-страшно.
Какво ще правя с живота си, с любовта си?
Какво се случи…
Когато ми говориш за любов и романтика,
не знам какво да кажа.
Съжалявам, нищо повече не мога да кажа.
Прости ми. Лека нощ.
Моля те, разбери… - Спри.
Какво мислиш?
Смятам, режисьорът трябва да прецени това.
Ужасно.
Направо ужасно.
Съгласна съм. Бяхме по-добри на прослушването.
Знаете ли защо?
Не знам много репликите,
и очаквам подсказки от партньора.
Не мога да играя, ако не познавам всичките диалози.
Ще ми помогне по-добре да разбирам емоциите на останалите.
Ако науча перфектно диалога, включително и другата страна,
ще мога да съм по-убедителна.
Разбирам.
Защо не прочетем текста отново?
От началото на второ действие.
От второ действие.
Мога ли да записвам?
Разбира се.
Добре…
Може да започвате.
Кой е тук? Соня, ти ли си?
Аз съм.
Ти ли си, Леночка…
Непоносима болка!
Одеялото ти е на пода.
Ще затворя…
Г-н Кафуку.
Съжалявам за закъснението.
Не се тревожи.
Просто й помагах.
Това - добре, но не говорите нито английски, нито мандарин.
Тя, пък, не знае японски.
Да.
Затова се озовахме…
Проявете благоразумие.
Съжалявам.
Това е, което имах да казвам.
Можете ли да ме закарате някъде?
Някъде?
Не съм видял много от Хирошима.
Някакво място по ваш избор.
Добре.
Не прилича ли на сняг?
Ето натам се намира мемориалният парк на мира.
Линията от Атомния купол до Кенотафа се нарича „ос на мира“.
Архитектът, който го е проектирал е направил и този атриум
Така линията продължава към морето, без прекъсване.
Защо сте дошли в Хирошима?
Съжалявам, забрави.
Зад нашата къща имаше хълм.
Преди пет години
се образува свлачище и къщата беше разрушена до основи.
Майка ми загина в този инцидент.
Бях само на 18,
и тъкмо бях получила официално шофьорската си книжка.
Колата остана непокътната, затова напуснах с нея след погребението.
А сега сте на 23 години?
Да.
Нямах къде да отида, затова се отправих на запад.
Но колата ми се повреди в Хирошима, и нямах пари да я поправя.
Затова управлявах тези камиони за боклук.
Шофирането е единственото, което мога.
Значи смяташ да останеш тук?
Не знам.
Фамилното ми име Ватари е от баща ми,
и е често срещано в Шимане и Хирошима.
Въпреки че, не съм го срещала никога, и дори не знам жив ли е.
Разбирам.
Вашето фамилно име, Кафуку,
е малко необичайно. Означава "къща" и "успех".
Интересно е.
И жена ми отбеляза същото, преди да се оженим.
Тя се казваше Ото.
Ото, като "звук".
Ото Кафуку. Какво име.
Точно затова се колебаеше, дали да се омъжи за мен.
Нейното име би било „Домът на Евангелието“.
Почина преди две години.
Мозъчен кръвоизлив.
Намерих я на пода.
Така и не успя да дойде в съзнание.
Няма ли да настръхваш сега от тази касета?
Не, няма.
Освен това…
Съжалявам!
Благодаря!
Харесвам тази кола.
Вижда се, че е поддържана,
затова я карам внимателно.
Да тръгваме.
Какво да се прави… Не мога повече.
Сега съм на 47,
живея ли до шейсет, значи ми остават тринадесет години.
Цяла вечност. С какво ще ги запълня?
Времето е хубаво.
Да.
Да проведем репетицията там.
Отиваме натам…
Защо плачеш? - Не знам… просто плача…
Е, стига… Чудачка, и аз се разплаках…
Ти ми се сърдиш,
защото мислиш, че се омъжих за баща ти по сметка.
Ако вярваш на клетви, кълна ти се
омъжих се за него от любов.
Влюбих се в учения, в известния професор.
Любовта ми не беше истинска, а лекомислена,
но тогава ми се струваше истинска.
Не съм виновна.
А ти от деня на сватбата ни не престана да ме наказваш
с умните си подозрителни очи.
Да спрем вече. Да забравим миналото.
Не гледай така на нещата.
Не ти отива.
Трябва да вярваме на хората, иначе не може да се живее.
Кажи ми честно, щастлива ли си?
Не съм.
От сърце ти го желая, ти заслужаваш щастие…
А пък аз съм отегчителна, епизодично лице…
И в музиката, и в къщата на мъжа си, във всички романи…
с една дума, навсякъде съм била само епизодично лице.
Всъщност, Соня…
ако човек се замисли, аз съм много, много нещастна!
За мен няма щастие на този свят. Няма!
Защо се смееш?
Аз съм толкова щастлива… щастлива!
Искам да свиря… Бих изсвирила нещо сега.
Изсвири! Бих искала да те чуя.
Добре.
Каквото и да беше, добре се получи, но си остана само между актьорите.
Следващата стъпка е, представянето пред публика.
Ще въплътим този момент на сцената в неговата цялост.
Преминаваме към трето действие. Такацуки.
Да.
Страшен студ! - Така е.
Благодаря ви за днес.
За какво? - За нищо.
Ще може ли да поговорим?
Ако нямате против, някъде наблизо. Само за малко.
Къде ви е колата? - На ремонт.
Всъщност,
какво се случи днес,
между Джанис и Юн А?
Единствено те знаят отговора.
Мога само да кажа, че този сценарий, има силата да предизвика дори това.
Г-н Кафуку, защо вие не изиграете Ваньо?
Чехов е плашещ.
Докато произнасяте репликите му, показвате истинското си лице.
Не го ли усещате?
Аз не мога повече.
Означава, че вече не мога да се посветя на тази роля.
Но тогава, защо аз?
Чувствам се като натрапник.
Не съм подходящ за ролята.
Сигурен съм, че и публиката ще мисли същото.
На прослушването, бях объркан, отчаян.
Не знаех какво правя.
Така че, защо избрахте мен?
Ото ни събра.
Не се шегувам, сериозен съм.
Дойдох с идеята да се променя.
Не успявате да се контролирате.
Да.
В социалните отношения, това не е добре.
Но за актьор, невинаги е недостатък.
Не бяхте зле по време на прослушването и на репетициите.
Знаете как да комуникирате с партньора.
Направете същото и с текста.
Идентифицирайте се с текста и реагирайте.
Да реагирам?
Текстът ви изпитва.
Ако го усещате и реагирате на него, същото ще се случи и с вас.
Хайде. Ще ви оставя в хотела.
Сметката, моля.
Благодаря ви.
Г-н Кафуку ми предложи да ме остави до хотела.
Същият, като преди?
Ще платя паркинга.
Къде е Такацуки?
Съжалявам, готов съм.
Г-н Кафуку.
Празен съм.
В мен няма нищо.
Да ме изследва текста…
Мисля, че усещах това със сценариите на Ото.
Дойдох, за да го изживея отново.
Така че…
настина, Ото ни е събрала.
Най-накрая разбирам.
Ото и аз…
имахме дъщеря.
Почина от пневмония на 4.
Ако беше жива, сега щеше да е на 23.
Смъртта на дъщеря ни, беляза края на нашето щастие.
Ото слезе от сцената.
Спрях да работя за телевизията, и се върнах в театъра.
Ото беше изпаднала в апатия с години.
После, изведнъж започна да пише истории.
Всъщност, започна да ми ги разказва.
Първата й история…
се роди, след като правихме секс.
Започна да разказва истории, след като е правила секс.
Но на другата сутрин, обикновено не си спомняше нищо.
Аз ги помнех, и й ги разказвах.
Така написа сценарий, и го изпрати за конкурса.
Спечели награда, и така започна кариерата й като сценарист.
Вдъхновението й обикновено идваше след секс.
Разказваше ми всичко, а аз го запомнях.
На следващата сутрин, й го повтарях, и тя си водеше бележки.
Свикнахме да е така.
Сексът и нейните истории бяха тясно свързани.
Макар че, на пръв поглед не изглеждаше така.
Тя хващаше нишката на историята в кулминацията на оргазма
и после я следваше. Така пишеше.
Е, невинаги.
Но всеки път, когато вдъхновението й забоксуваше,
тя се зареждаше по този начин.
Тези истории…
ни сближиха, и ни помогнаха да преодолеем смъртта на детето ни.
Успяхме пак да намерим път един към друг.
Нуждаехме се един от друг в този живот.
Нашето всекидневие и сексуалният ни живот
бяха задоволителни.
Поне за мен беше така.
Но…
Ото се виждаше и с други.
С нея няма проблем, не се тревожи.
Ото спеше с други мъже.
Не само с един.
Вероятно с актьорите от пиесите, които поставяше.
Връзките й приключваха, с края на пиесата,
и започваше нова с началото на следващата пиеса.
Имате ли доказателство?
Видях ги.
Понякога ги е водела в дома ни.
Въпреки това, никога не се съмнявах в обичта й към мен.
Ни най-малко съмнение.
Ото ме предаде толкова естествено, тъй както ме обичаше.
Бяхме дълбоко свързани, повече от всеки друг.
Но тя имаше в себе си място,
където пазеше тъмни тайни, до които не можех да достигна.
Никога ли не сте говорили за това?
Най-много се страхувах, да не я загубя.
Ако тя знаеше, че знам, нямаше да можем да живеем в баланс.
Може би просто е искала да я изслушате?
Тя казвала ли ти е нещо?
Мога ли да ви разкажа една история, измислена от нея?
Да. - Много мистериозна приказка.
Гимназистката се промъква в къщата на момчето, което харесва.
И аз съм чувал за това.
Момичето преди това е било минога.
Да.
Промъква се няколко пъти и винаги оставя знак от себе си.
Един ден, мастурбира на леглото на Ямага.
Някой идва, но историята приключва, без да се разкрива кой е бил.
Не.
Не свършва дотук.
Знаете ли какво се случва след това?
Да.
И кой е бил?
Кой се е качил по стълбите?
Още един натрапник.
Друг? - Да.
Не бил Ямага, нито баща му, нито майка му.
Крадецът я намира в стаята,
полугола,
и се опитва да я изнасили.
Тя грабва молив и го намушква в лявото око.
Бие се като лъвица,
забива го в слепоочието му, във врата му, където свари, отново и отново.
Усеща, че той се отпуска.
Убила е крадеца.
Измива кръвта под душа и се прибира у дома.
"Подаръкът", който оставя за Ямага този ден
е бил трупа на крадец.
На следващата сутрин, в училище, е готова да признае всичко на Ямага
и да си понесе последствията.
Но Ямага се държи както винаги.
Вижда го да играе футбол след училище, безгрижен както всеки път.
На следващия ден, пак е същото.
Нищо не се променя. Какво се е случило с тялото в неговата къща?
Дали просто не си е въобразила всичко това?
Отива отново в къщата на Ямага, всичко изглежда както обикновено.
Освен едно нещо…
На входната врата е монтирана охранителна камера.
За да не се покаже гузна, продължава безгрижно покрай къщата.
Извършено е ужасно престъпление,
и тя е обвиняемата,
но светът продължава да е все така спокоен, сякаш нищо не се е случило.
Светът обаче, определено се е променил към по-зловещ.
Тя се връща.
"Трябва, да поема отговорност за това, което извърших."
"Не мога да се преструвам, че не се е случило."
Защото действително се е случило.
"Наистина убих този човек."
Търси ключа под саксията, но него го няма.
Взира се в охранителната камера.
Защото това е единствената промяна, оставила в този свят.
Поглежда към камерата, и не спира да повтаря думите…
Ясно, за да бъде разбрана.
"Аз го убих." Аз го убих."
"Аз го убих."
Това е всичко, доколкото знам.
Може би приключва тук, а може и да продължава.
Историята оставя лош вкус,
но въпреки това, когато я чух от нея,
Имах чувството, че Ото ми предава нещо важно.
Г-н Кафуку…
Доколкото знам, Ото беше прекрасна жена.
Разбира се,
това, което знам за нея, е само малка част от това, което знаете вие.
И все пак съм сигурен, че е така.
Живели сте с толкова прекрасен човек 20 години,
бъдете благодарен за това. Това е моето мнение.
Дори и да мислите, че познавате някого много добре,
дори и дълбоко да го обичате,
не можете напълно да опознаете сърцето на този човек.
Само ще бъдете наранени.
Но ако се постараете наистина,
ще можете да опознаете собственото си сърце, наистина добре.
Затова, в крайна сметка, това, което трябва да направим, е…
да бъдем верни на сърцето си, и да се помирим с него.
За да опознаем наистина някого,
първо трябва да разберем себе си,
чак до дълбините на своята същност.
Така смятам аз.
Може да тръгвате.
Не звучеше като да лъже.
Не знам дали това е истината,
но той ви каза, каква е истината за него.
Знам това,
защото израснах сред лъжци.
Научих се да ги разпознавам, за да мога да оцелея.
Наистина ли може? - Да.
Ето, отново започват! Тези крякащи гъски!
Спрете го! Спрете го! Той се е побъркал!
Дайте го, ви казвам! - Пуснете ме, Елен, пуснете ме!
Къде е той?
А, ето го! - Недей!
Не улучих ли?
Пак ли пропуснах?
По дяволите! Наистина, мамка му!
Отведете ме оттук!
О, какво правя аз!
Убийте ме, но… не мога да остана повече, не мога!
Какво правя?
Добре.
Направиш ли го по същия начин,
Ваньо може да убие Серебряков.
И това щеше да сложи край на историята.
Такацуки, справи се добре.
Такацуки, - Извинете ме…
Да?
Аз съм Като, полиция на Северна Хирошима.
Извинете.
Г-н Коши Такацуки?
Да? - Да поговорим някъде насаме?
Може и тук.
В неделя, 24 ноември,
около 19.30 ч. сте се сбили и сте пребили някого в парк "Шинтенчи".
Нали така?
Записан сте от камера.
Нападнатият е починал вчера в болницата.
Знам, видях го в новините.
Направих го. Признавам.
Ще дойдете с нас до полицейското управление.
Мога ли да се преоблека? - Да.
ПОЛИЦИЯ НА СЕВЕРНА ХИРОШИМА
Адвокатът казва…
г-н Такацуки е признал, че е нанесъл смъртоносни телесни наранявания.
Мога ли да го видя? - Не сега.
Какво ще кажете за пиесата?
Трябва ли да говорим за това сега?
Да, трябва да помислим и за това.
Имаме два варианта.
Да я отменим, или можете да играете в нея.
Не мога да го направя.
Знаете всички реплики.
Ваньо на японски език, вместо Такацуки, няма да създаде объркване.
Юн Су!
Защо обсъждаме това сега?
Не мога да го направя.
Тогава да я отменим ли?
Така ли да направим?
Дайте ми малко време.
Можем да изчакаме два дни. Не повече от това.
Разбирам.
Ще ви уведомя.
Знаете ли някое място…
където да мога да мисля на спокойствие?
Ще ви закарам.
Ками Джунитаки в Хокайдо.
Ще ми покажете ли…
мястото, където сте живели?
Там няма нищо.
Ако това не е проблем за вас.
Ни най-малко.
По някое време ще ви сменя.
Трябва да се редуваме, за да стигнем за ден.
Без смени.
Защо не?
Защото да шофирам, е моята работа.
Мога да карам цял ден, без да спя.
Благодаря. - Направете малка почивка.
Ще спя на ферибота. - Разбирам.
Денят, в който Ото умря…
попита ме, дали можем да поговорим, когато се върна.
Тонът и беше нежен, но решителен.
В този ден нямах ангажименти, но продължих да карам безцелно.
Не ми се прибираше.
Страхувах се, че ако се върна, нищо вече няма да е същото.
Намерих я колабирала, когато се върнах късно вечерта.
Извиках линейка,
но тя така и не дойде в съзнание.
Ако се бях прибрал по-рано?
Тази мисъл ме преследва всеки ден.
Аз…
убих майка си!
Докато свлачището разрушаваше къщата,
и аз също бях вътре.
Успях да се измъкна от срутената къща.
Взирах се известно време в полуразрушената къща.
След това падна още земна маса и беше напълно затрупана.
Майка ми беше намерена мъртва под развалините.
Знаех, че тя е все още в къщата.
Не знам защо не извиках помощ, нито се върнах да я спася.
Мразех я, но това не е единственото, което чувствах.
Оттогава съм с този белег на лицето си.
Можех да го премахна с операция,
но няма да го направя.
Ако случайно бях твой баща,
щях да те прегърна и да кажа:
"Не е твоя вината."
"Не си направила нищо лошо."
Но не мога да го кажа.
Ти си убила майка си,
и аз жена ми.
Да.
… в разпра с Казуя Ямаучи от Хирошима
нападнал го, удряйки го многократно в лицето.
Ямаучи е откаран в болница, където е установена смъртта му.
Коши Такацуки е известен актьор с роли в телевизията и киното.
След афера с непълнолетно момиче миналата година,
се оттегля от обществения живот и напуска продуцентската компания.
Добро утро.
ЦВЕТЯ И ЗЕЛЕНЧУЦИ
Тук ли е била…
Вероятно.
Много се е променило.
Да се качим горе?
Това е къщата ни.
Моята майка…
тя имаше втора самоличност под името Сачи.
Сачи? - Да.
Появи се за първи път, когато бях на 14 години.
Каза ми, че е на осем.
За четирите години, тя не е порасна и ден.
Сачи…
често се появяваше, след като майка ми ме беше пребила.
Умствените и физическите й способности
не бяха като на възрастен човек.
Затова тя не можеше да ходи нормално.
Опитваше се, но падаше, след което оставаше да седи на пода.
Сачи обичаше пъзелите.
Заедно решавахме кръстословици.
Често плачеше без никаква причина.
Веднага я прегръщах
и я галех по гърба, отново и отново.
Липсва ми това време.
Последните хубави черти на майка ми,
се бяха съсредоточили в Сачи.
Сачи беше…
единственият ми приятел.
Не знам дали майка ми е била психично болна,
или просто се е преструвала, за да ме държи близо до себе си.
Но дори и да се преструвала,
е било от дълбините на сърцето й.
Превръщането в Сачи й помагаше
да премине през суровата реалност.
Когато свлачището затрупа къщата,
знаех, че Сачи ще умре с майка ми.
И въпреки това…
не помръднах.
Мръсна съм.
Г-н Кафуку, относно г-жа Ото…
Дали ще ви е трудно,
да я приемете в истинската й светлина?
Може би е нямало нищо мистериозно при нея.
Трудно ли ще ви е да приемете, че е било така?
Обичала ви е с цялото си сърце,
но постоянно е търсила други мъже.
Не мисля, че двете си противоречат.
Не ми изглежда и като измяна.
Необичайно ли е?
Много съжалявам.
Заслужих си да бъда наказан.
Оставих нещо истинско да си отиде.
Бях толкова наранен,
че отклоних вниманието си.
Но…
Защото…
се правех, че не забелязвам.
Не се вслушвах в себе си.
Загубих Ото.
Завинаги.
Чак сега го разбирам.
Искам да я видя.
Да й се накрещя.
Да я наругая…
затова, че винаги ме е лъгала.
Искам да й се извиня.
Че не се вслушвах.
Че не бях силен.
Искам да се върне.
Искам да е жива.
Да говоря с нея още веднъж.
Искам да я видя.
Но вече е твърде късно.
Няма връщане назад.
Нищо не мога да направя по въпроса.
Тези, които оцелеят, продължават да мислят за мъртвите.
По един или друг начин,
това ще продължи.
Аз и ти
трябва да продължаваме да живеем.
Трябва да продължим да живеем.
Всичко ще бъде наред.
Вярвам,
че ще се справим.
Няма да млъкна! Почакай, не съм свършил!
Ти погуби моя живот! Аз не съм живял, не съм живял!
По твоя вина стъпках, унищожих най-хубавите години от живота си!
Ти си най-злият ми враг! - Не издържам повече.
Какво искаш от мен? - Напускам.
И какво право имаш да ми говориш с такъв тон?
Нищожество!
Щом имението е твое, вземи си го, не ми е притрябвало!
Още сега напускам тоя ад! Не мога да търпя повече!
Аз съм талантлив, умен, смел…
Ако бях живял нормално, щях да бъда като Шопенхауер или Достоевски.
Писна ми от това безсмислие. Ще полудея…
Майчице, аз съм отчаян! Майчице!
Слушай професора!
Майчице! Какво да правя?
Няма нужда, не ми казвайте нищо! Аз сам зная какво да правя!
Има да ме помниш ти!
Жан!
Соня.
Тежко ми е!
Само ако знаеше колко ми е тежко!
Какво да се прави,
трябва да живеем!
Ние, вуйчо, ще живеем.
Ще изживеем дълга, дълга върволица
от дни и дълги вечери.
Търпеливо ще понасяме изпитанията,
пращани ни от съдбата.
Ще се трудим за другите и сега,
ще продължаваме,
и на стари години,
без да знаем почивка,
а когато настъпи часът ни,
покорно ще умрем.
И там, отвъд гроба,
ще кажем,
че сме страдали,
че сме плакали,
че ни е било тежко…
И Бог…
ще ни съжали.
И ние с теб, вуйчо, мили вуйчо,
ще познаем живот светъл, прекрасен, великолепен,
възвишен живот пред очите си.
Ще се зарадваме
и с усмивки на лицата ни,
ще поглеждаме назад към сегашните си нещастия.
И накрая,
ще можем да си починем.
Вярвам в това.
Вярвам пламенно, от дълбините на сърцето си.
Когато дойде това време,
ще можем да си починем.
Искате ли найлонова торбичка? - Няма нужда.
Събирате ли точки? - Не.
КАРАЙ КОЛАТА МИ
Превод: fractal Редакция: asha
Благодарим ви, че гледахте с нас!
Използвани са откъси от пиесите:
"В очакване на Годо" от Самуел Бекет, в превод на Бояна Петрова.
"Вуйчо Ваньо" от Антон Чехов, в превод на Иван Николов.
Eastern Spirit ® 2022 www.easternspirit.org