Попитай ме какво искам и ще ти отговоря:
"Искам всичко веднага" (Кети Акер)
Божествено. Изтънчен контраст на ситост,
свежест и пикантност.
Хармония на вкусовете.
Обаче тази тема може да се развие.
Да се направи, например... - Да?
А, сет-конструктор. - Точно така.
Със смокиня в средата. - Да.
Райският плод.
Нека гостите сами си конструират идеалното блюдо.
Да включим фантазията им.
Представи си, че всички лампи са угасени...
залата е в пълна тъмнина...
и само оттам прониква разсеяна светлина.
Приглушените лъчи меко светят надолу...
и осветяват дървото по средата.
Това е като словото, което е било в началото на всичко.
ВКУСЪТ НА ЖИВОТА
КОПЕНХАГЕН, 19:23
Благодаря.
Вашата поръчка. Горска ябълка...
в желе от райски ябълки, с крем от ябълкови семена.
Харесва ли ви? - Велико... поема.
Не ябълки, а храна на боговете. Може ли още?
Няма повече. - Свършиха ли, изядоха ли ги?
Скрих ги за себе си. - Да, разбирам.
Това е нещо вълшебно. - Благодаря.
Тук е заето. - Нима?
Приятелят ми е тук. - Няма да се застоявам.
Уиски Сауер, моля.
Какво е това? - Горска ябълка...
в желе от райски ябълки.
Вкусно ли е? - Не е подходящата дума.
Знаете ли, че ябълката се смята за забранения плод по грешка.
Сериозно ли? - Адам и Ева не са изяли ябълка.
Един Бог знае, какво е било.
Смокиня, може да е била слива или дори райски лимон.
Това едва ли. - Да?
Думата написана в Библията...
означава всеки плод растящ на дърво.
Вземете Сикстинската капела на Микеланджело.
Змията се навива около дървото.
Това е смокиново дърво.
Вземете си. - О, ябълка...
Символ на грехопадението.
Аз имах любовник-монах. - Ясно.
Идваш ли?
"твоята жена се среща"
"твоята жена обича друг"
След уиски Сауер винаги искам мъж.
"твоята жена обича друг"
Не, не го докосвай. - Чакай, ще го изключа.
Господи, Карстен... - Чакай.
Какво? - Той е дошъл.
Къде, в нашия ресторант ли? - Франк ми написа.
Експертът от Мишлен най-после дойде...
Дори не знаех, че е в града.
По дяволите! - Точно.
Бягай, ще успееш да приготвиш десерт.
Не можеш да им кажеш, че днес за пръв път от две години сме сами.
Обичам те. - Закопчай си панталона, маестро.
Поздрави децата.
"за Карстен"
Хенрик! Оправи онова там.
Андерс! - Да, шефе?
Всичко наред ли беше?
Ами да. - Сигурен ли си?
Някои от гостите не ядоха стридите,
но това се случва, нали? - Добре.
Добре.
Франк! - Да, шефе.
Направи ми стриди.
Ясно... Софи, стриди! - Добре, Франк.
Готово.
Шефе.
Благодаря.
Какво е това? Отговаряй, какво хапнах?
Каква е тази отрова, а?
Днес бяхте страхотни. - Благодаря, шефе.
Само едно нещо искам да разбера.
Как в нашето фирмено блюдо...
се оказа вкиснал лимон.
Франк? - Да, шефе.
Би ли могъл...
да ми обясниш какво е станало, само че подред.
Да, шефе.
Аз приготвях ордьоврите... стриди...
и ми свършиха лимоните в основния контейнер,
и взех от резервния... - Опита ли ги?
Франк, опита ли ги? - Не, шефе.
Не си опитал това, което се слага на масата?
Не. - Ясно.
Имаше много работа и... - И нямаше десет секунди?
Забравих, а и вие винаги... - Забрави?
Кажи, какво поднесохте...
на оня англичанин?
Вкиснати лимони, шефе.
Може да не е бил от Мишлен... - Това не е важно, мамка му!
Софи, какво трябва да прави готвача?
Да готви. - Да.
А как знае дали яденето е добро?
Опитва. - Опитва, правилно.
Ти опита ли, Франк? - Не.
Тогава не си готвач. - Извинете, шефе.
Вече не съм ти шеф. Уволнен си.
От тази минута.
Благодаря. - Да.
Някой съжалява ли за Франк? - Не, шефе.
Всички се свободни. - Да си вървим по къщите.
Да вървим. - До утре.
Момичета, почистете кухнята.
Аз казах да си тръгвате!
Добре, ще почистим утре сутрин. Да вървим.
Тръгваме си.
СЛАДКО денят на първата среща
Нима това може да се яде? Какво си позволява той?
Извинявам се.
За последен път си правим корпоративната среща тук, Торбен!
Менюто трябва да отговаря на сезона.
Ти трябваше да направиш суши!
Да завъртиш оризови топки и да ги запечеш под майонеза.
Сега трябва да отида и да купя каквото са си поръчали.
Това ще ни излезе кръгличка сума.
Кой ти позволи да си правиш експерименти, брат ми?
Ти опита ли го? - Не!
А те? - Да, и сега вървят и плюят!
Ще се върна след половин час с нормална храна.
Гостите горе нямат нищо! Измисли нещо!
А вие и двамата сте уволнени! Марш оттук!
Торбен... - Сам ще миеш чиниите!
Минаваме в режим на икономии!
Благодаря, всичко ще ви се плати напълно.
Не го яжте. Скоро ще има суши.
С какво мога да ви бъда полезен?
Какво смятате да правите? - По-точно?
Какво ще им поднесете докато чакат храната?
Сега не съм много в настроение.
Я по-добре вървете... горе и се веселете.
А защо не подадете напитки?
Тук има богат избор. - Барманът ще дойде скоро.
Май имате неприятности.
Да. - Тогава им направете коктейли.
Аз ще ви помогна.
Кажете "да". - Добре.
Отлично. - Може ли да нарежете портокал?
Мисля, че ще се справя.
Тогава си измийте ръцете.
Добре, какво ще им направим? - Уиски Сауер.
Сега изцеждаме лимон. - Тук ли?
Това е за мен.
Нали първо трябва да го опитаме. - Да.
Ти имаш ли цел в живота?
Мечта? - Веднага хващаш бика за рогата.
Дори не ме питаш къде съм родена и с колко мъже съм спала.
Не съм мислила за мечта.
Не... а приличаш на човек, който знае какво иска.
Мога да кажа какво не искам. - Предпочитам да чуя желанията ти.
Още твърде малко се познаваме.
Не вярвам на очите си. Какво е това...
Правиш хотдог от ордьоврите ми? - Да, обожавам хотдог.
Забавната част в професията ми.
Каква е тя? - Аз съм антрополог.
Това е много демократична храна. - Да?
Достъпна е за всеки, денем и нощем.
Пред количките с хотдог изчезват класовите бариери.
На тези опашки всички са равни.
Хапвайки напълнените кифлички хората си бъбрят като приятели.
Я опитай това.
Много е вкусно. Какво е?
Това са...
мариновани смокини.
Винаги ли си искал да станеш шеф-готвач?
Никой не мислеше, че ще стана въобще нещо.
Отидох в Япония и като свърших парите започнах
да мия чинии в ресторант. Там се запознах с един готвач.
Беше магьосник.
Готвеше просто изумително.
Прости, полезни, добре структурирани блюда.
Разбрах колко са ми близки неговите принципи и просто...
така де... останах там десет години.
Веднъж той ми връчи това нещо.
Сантоку. Ножът на шеф-готвача.
Каза ми: "Не се разделяй с него...
и ще станеш такъв, какъвто искаш.
"Помни: Ножът в кухнята трябва да се държи само от един".
След това ме уволни. - Виж ти.
И се върнах у дома.
С безполезни японски кулинарни познания?
Аз не готвя японска храна. - Тогава защо се съгласи
на тази суши-вакханалия? - Не.
Моята кухня се опира на местните традиции, култура,
природа и нещо такова...
Това е най-доброто, което един готвач може да направи.
И дори си готов в името на това... да бъдеш уволнен?
Защитаваш идеалите си? - Може и така да е.
Да.
На теб ти трябва свой ресторант...
и ще получиш звезда Мишлен.
Това ли е мечтата ти? Познах ли?
Да.
Тогава трябва да смениш началника.
Сега ми кажи какво искаш ти?
Искам всичко веднага.
Всичко ли?
Кариера, семейство? - Да.
Тогава... какъв е проблемът?
За това ти трябва само настойчивост, търпение...
и страст...
Не може да минеш без тях не само в кухнята, но и в любовта.
В живота също.
Но кой трябва да взема решенията?
Този, на когото принадлежи сантокуто.
Така казват. - Да.
КОПЕНХАГЕН, 22:09
Трябва да бягам в ресторанта.
При татко ли?
Защо?
Няма да се справи без мен.
Имаме много важен гост.
Да помоля ли Гите да ви наглежда?
Да. - Добре.
Спи, съкровище.
Карстен?
Скъпи?
"за Карстен"
"жена ти обича друг"
Здравей! - Здравей, слънце, как мина всичко?
Къде са всички? - Случи се катастрофа.
Лимоните били вкиснали.
Франк нямал време да ги опита. Нашите фирмени стриди.
И, разбира се, той точно тях поръчал? - Естествено.
Мистър Хемдън от Мишлен. - Върнал ли е порцията в кухнята?
Не, но това не е важно. Поднесли сме развалена храна.
А ти какво направи, Карстен?
Уволних Франк. Затваряме кепенците.
Имам нужда от свеж въздух.
Имаш ли цигара?
Това беше всичко. Краят на нашата мечта.
И какво ще правим сега?
Ще открием Макдоналдс ли? - Прибирай се вкъщи.
Аз ще се опитам да го издиря.
Какво... защо?
Ще го убедя да ни даде още един шанс.
Не трябва да се отказваме.
Не се прави така.
Карстен, ресторантът е нашият живот!
Прекрасно го знам.
И какво? - Експертът на Мишлен е още в града.
Мога да го подкупя. Всеки си има цена.
Ще го намеря. - Не прави глупости.
Прибирай се вкъщи!
Меги: Здравейте, ако видите някой приличаш на експерта на Мишлен,
спешно ми съобщете!
Благодаря.
Къде е Фредерик? - В Голямата бяла зала.
Стриди, омар, шунка...
Белонски стриди? - Да, белонски стриди.
Колко да поръчам? - Колкото повече, толкова по-добре.
Здравей, Меги. - Здравей, Стен.
Може ли Фредерик за две думи? - Разбира се.
Вече обсъдихме всичко. Чакам те при Бо в без 15.
Не искам да говоря с нея.
Мен това не ме засяга. - Само няколко минути.
Меги, само, моля те, без скандали.
Разбира се. Фредерик!
Ей.
Ти ли написа това на Карстен?
Защо не дойде първо при мен?
Какво стана? Ти или си болен, или си копеле!
Върви по дяволите! - Меги, помолих те, само не тук.
Ти знаеше ли, че хората на Мишлен са в града?
Не са идвали при нас.
Благодаря. - Поздрави Карстен.
КИСЕЛО когато Фредерик видя Меги
Почакай ме!
Внимавай, тук е хлъзгаво. - Къде отиваме?
Знам страхотно място.
Тези вече са узрели. Опитай ги.
Киселчок. - Киселички са, но вкусни.
Не. - Помисли си, кисело-сладък сладолед,
лимонов сорбет. Лошо ли е?
Съчетанието на вкусовете...
е в основата на гастрономията. - Ти говориш само за храна, тате.
Е, да, аз съм готвач.
Сега си татко.
Да, но храната за мен не е само работа.
Тя е животът ми.
Без храната ще пропаднем.
Все пак има и други теми.
Ще потърсим ли боровинки?
Да. - Да?
Стой! Ах ти, калпазанке!
Сега ще ти покажа!
Ето и хляба например може да е най-вкусното нещо на света.
Не ти вярвам. - А трябва.
Добре ли се разходихте? - Отлично.
Сега ще те хвана! - Няма!
Добре, че убеди Фредерик да дойде.
Той се разбира добре с дяволчетата.
Да, и за него е полезно да си почине от ресторанта.
Здравей! - Намерихме боровинков храст!
Да? И боровинки, както виждам.
Вкусни ли бяха? - Ела тук.
Одрала си кожата на баща си. - Трябва да отговоря.
Те ли са? - Да.
Фредерик, ела в кухнята! - Да, шефе.
Да донеса ли вино?
Защо не? Явно съм избрала грешния брат.
Какво стана... а?
Те са съгласни.
Продават ли... на нашата цена? - Да.
Луда работа.
Нещо се е случило ли?
Не, просто... - Какво?
Хайде, кажи ми. - Не.
Не ли? Ти вечно имаш някакви тайни...
Затвори очички.
Затвори ги, съкровище. Време е за спане.
Това за последен път ли е? - За какво говориш?
За целувката за нощта.
Не, защо е този въпрос?
Ами сега, когато...
с татко ще имате свой ресторант
ти вероятно няма да имаш време да...
Ех, ти... - Да стоиш с мен и...
С теб и с Клои ли? - Да.
Глупости... с баща ви винаги ще имаме време за вас.
И никакъв ресторант няма да ни попречи.
Наистина ли? - Разбира се, глупаче.
Всичко ще е постарому. - Обещаваш ли?
Ако ти ми обещаеш, че ще заспиш. Съгласен ли си?
Да. - Браво, юначе.
Лека нощ, мамо.
Лека нощ, светулчо.
Кажи го и ти... - Ти си специалистът по огньовете.
Сериозно ли? - Имаш огнеупорни ръце, като на мама.
Приспа ли посерковците? - Не искаха да заспиват.
Най-накрая успях.
Отдавна трябваше да сънуват. - Спомни си за себе си като малък.
О... нещо ме полази. - Дай да видя.
Няма нищо. - Сигурен ли си, Фредерик?
Спри, не мърдай.
Намери ли нещо?
Показвала ли си това на доктор? - Кое?
Иди обезателно. - Какво има?
Бенката на гърба ти е зачервена.
Какво? Нещо е станало ли?
Не си ли обръщал внимание на бенката на Меги?
Видях я и й казах. - За пръв път го чувам.
Много пъти съм ти казвал, че ако те безпокои иди на доктор.
Това е просто... - Кажи ако си забравила.
Обезателно иди да те видят.
На брат ми се наложи да му я махат. - Наистина ли?
Ще му се обадя. Той познава добри специалисти.
Не, не е нужно. - Мога да му пусна СМС.
Няма нужда, Фредерик.
Сами ще се оправим.
Така, кой иска кафе с коняк?
Моят спасител санбернар! - Престани, моля те.
Стелан, ти? - Аз съм за.
Днес никой няма да замръзне. Имаме море от алкохол.
Да започнем с коняка. Фредерик, да ти капна ли?
Да, давай. - Заповядай.
А ти, скъпа? - Да.
Не, това е за теб. - Не ти свиди!
Карстен, налей и на мен. - Сега, сега, на всички по ред.
Ще отида да видя как са децата.
Остави ги да спят.
Меги, да ти помогна ли с нещо?
Можеш да ми налееш малко вино.
Благодаря.
Извинявай, моля те.
За какво? - Че се обадих нетактично.
Карстен сигурно знае и... - Не, не се извинявай, всичко е наред.
Определено... ще отида на доктор.
Благодаря. - Добре.
Изглежда искат още вино.
Давам.
Наистина ти казах.
Какво? - За бенката.
Не помниш ли? - Не си ми казал нищо.
Как да не съм... Не те ли боли?
Никак. - Това е добре.
Да споделим ли с останалите новините за ресторанта?
Мога да им кажа утре по време на обяда...
Тихо.
Да заспиваме.
Добре прекарахме днес, нали?
Тихо, ще събудиш децата. - Те спят дълбоко.
На колко години е тя? - Между три и пет.
В този период са най-сочни.
На мен ми е жалко за тях. На едни години са с Август.
Предлагаш да ги ядем още бебета ли?
Или много стари като баба ти?
Ти си зъл.
По дяволите, Клои! Какво направи, къде гледаш?
Може ли така, а? Ти...
Извинявай, дъще. Извинявай, че ти се развиках.
Просто е последният, нямаме повече...
Клои? - Няма нищо, върви.
Какво стана?
Всичко наред ли е? - Не е станало нищо страшно.
Просто разля соса от трюфели. - Да вървим, миличка.
Господи, сложи на масата сельодка от консерва и това е.
Не сме в твоя ресторант, Торбен.
Сега не си на работа, забрави ли? - По-добре млъкни и се махай.
А ти се дръж като баща
и не разплаквай дъщеря си заради някакъв нещастен сос.
Трюфелен. Френски.
Виж ти каква загуба! Магаре...
Фредерик, наряза ли ябълките? - Да.
Ето ги.
Заповядай. - Благодаря.
Да, за мен бяло. - За мен също.
Само погледнете. Какъв магьосник.
Благодаря, Фредерик. - Красота.
Знаеш ли какво е това? - Стриди, но аз не обичам.
Поне ги опитай... помириши.
Аромат на природа, а? - Сложи и на мен, Фредерик!
Какви грамадански... - Виж, Август.
Възхитително. - Той знае как да ни изненада.
Торбен, и ти си вземи. Виж как те гледа.
Изглежда много примамливо.
Към тях се полагаше и... трюфелен сос...
но нищо, приятен апетит. - Обичам стриди.
Вкусни са, когато са младички.
Откъде знаеш? - От татко.
Провървяло ти е на баща.
Просто е изумително. Съгласен ли си, Стелан?
Великолепна симфония от четирите основни вкуса.
Перфектно представяне. Лаконично и изискано.
Високо ниво!
И това е всичко? Той е истински гений, нали Торбен?
Не знам, не съм от онези сноби, които обичат придирчивите.
Торбен, престани! - Типично в негов стил.
Приятели, искам да предложа тост.
За топлата атмосфера и за кулинарните шедьоври на Карстен.
И Фредерик. - Разбира се, и Фредерик.
За теб, Стелан, приятел и ментор на Карстен...
и освен това искам да вдигна чаша...
за нашия нов ресторант "Малус".
Първата стъпка към нашата мечта.
Скъпа... - Ще получим тази звезда.
Ти ще я получиш.
Защо си мълча?
Исках да ви кажа, но... - Да пием!
За вас! - Торбен?
Звезда на Мишлен?
Не е ли твърде самонадеяно? - Да, не се взема лесно.
Това е пропуск за рая, но пътят понякога завършва с крах.
Трябва да се научиш да разширяваш вкусовата палитра.
Само че нежно, поддържайки баланса и добавяйки нови нюанси.
Търси свой почерк.
Ще се старая, Стелан.
А ти, Фредерик, ще ми помогнеш ли?
Разбира се, с теб съм. - Отличен дует.
След шест месеца ще доставяте пици.
Торбен, престани! - Те трябва да са морално готови!
Добре, добре. - Не го слушайте!
Много се радвам за вас.
Това е голямо събитие, но аз не разбирам нещо.
Вие работите заедно, делите леглото,
възпитавате децата. Как не сте се избили досега?
Аз поне веднъж дневно искам да избода очите на Торбен, кажи им, мили.
Нима само веднъж?
И аз вдигам тост. За Меги... и за нашата мечта.
За нашата мечта. О, и за децата.
Чуваш ли, Август? - Да.
Клои. - Да.
За теб. - И за теб.
Не вярвай, че лятото ще дойде
докато не изгонят зимата през вратата.
Слънцето ще пробие през облаците
и веднага ще ти стане по-топло.
Ще засадя цветя из цялата градина
и ще изведа кравите на моравата.
Лятото ще дойде и ще ни радва,
обещавам ти, приятелю...
КОПЕНХАГЕН, 22:47
ВИВ: Здравей, Меги. Мисля, че пича от Мишлен е при нас.
Здравей, Вив! - Здравей.
Къде е? - Току-що си тръгна.
Сериозно ли? - Да.
Защо не го задържа? - Бързаше за някъде.
Ксандър, знаеш ли къде отиде англичанинът?
Отседнал е в "Херман". - Отивам.
Лесно е да се организира. Да, разбира се.
Прекрасно, значи се договорихме, да.
Ще изпратя отчетите утре. Благодаря, всичко добро.
Здравейте. - Добър вечер.
Извинете за безпокойството... - Мен ли търсите?
Да... кажете, днес бяхте ли в ресторант "Малус"?
Защо? - Станало е ужасно недоразумение.
Искаме да ви поканим още веднъж утре.
Нещо не ви разбирам... - Разбира се за наша сметка.
Извинете, това за Смитсън ли е? Занесете го в 210-та.
Вие сте Смитсън ли? - Да...
и не съм идвал в "Малус", но с удоволствие ще дойда.
Аз... извинете. Изглежда съм сгрешила.
МАЗНО когато Меги видя Фредерик
Разбирате ли какво ви казвам?
Бенката ви е доброкачествена. Кръвните анализи са добри.
Слава Богу, всичко е наред.
Да. - Много ли се страхувахте?
Нищо учудващо. Това винаги е сериозен стрес.
Психолозите съветват да изпуснете парата.
Споделете с любимите хора.
Имате ли... с кого да поговорите?
Знам, че това невинаги е лесно, но...
ви го препоръчвам.
Добре.
Това последните закуски ли са? - Да, шефе.
Добре. Да не сте забравили хляб. - Не, шефе.
Току-що се обадиха. Всичко ли е готово?
Да, хляб, закуски, пълен комплект. - Добре.
Здравей, Меги. - Здравей, Франк.
Здравей, малката.
Имаш ли минутка?
Поръчаха ни шведска маса за 80 човека, но не успяваме...
Шефе, може ли да погледнете? - Сега.
Нещо спешно ли е? - Не, не е спешно.
Ще се освободя след час и ще се приберем заедно вкъщи.
Аз ще се поразходя.
Ще купиш ли зрънчо за децата за закуска?
Така, сосът... По-живо!
Здравей. - Здравей.
Здравей, Франк. - Меги.
Карстен вътре ли е? - Изпратих го вкъщи, преуморен е.
Бягай докато не е заспал.
Момчета, приключваме и сте свободни.
Ще ги заведеш ли на бар, Фредерик? - Защо не.
Желая ви приятна почивка.
Меги, ела с нас! - Не, отивам си вкъщи.
Стига, да вървим.
Не може да живееш само с мечти.
Почини си. Понякога трябва да разпускаш.
Къде ще отидем?
Къде са останалите?
Не знам.
Ходи ли на доктор за бенката?
Да, ходих. И...
докторите казаха, че всичко е наред.
Много се радвам. Притеснявах се за теб.
Благодаря.
КОПЕНХАГЕН, 23:15
По дяволите!
КАРСТЕН: Прибери се веднага вкъщи!
Да опитаме. Това не е шега...
Здравей! - Ела тук.
Здравей, малката. Разбра ли нещо?
Не, не го намерих.
Здравей, Фредерик. - Здравей.
Обадих се на някои познати. Възможно е Фредерик да ни помогне.
Той мисли, че знае къде е сега Хемдън.
Здравей.
И къде е? - Мисля, че се настани в нашия хотел,
но не е сигурно, защото администраторката е нова
и може да е объркала имената. - Кога ще стане ясно?
Скоро ще се обадят. - Тате, тате!
Ще отида при него... иначе няма да заспи.
Идвам!
Какво търсиш тук? А?
Опитвам се да помогна. Какво, не трябва ли?
Ти ли писа на Карстен?
Ти ли, Фредерик? - Не знам за какво говориш.
Казвал ли си на някого за нас?
Помниш ли, че каза, че за всичко трябва да се плаща?
Да. - И какво пожертва ти?
Аз не ти струвах нищичко!
Той ли е?
Къде е, Фредерик?
Карстен ти е по-скъп от мен,
а успеха на ресторанта ти е по-скъп от Карстен!
Нали вкара една камара пари там.
Цялото си наследство.
Искаш ли да разбереш къде е Хемдън?
Ако настояваш да научиш къде е ще разкажа на Карстен за нас.
Ти си болен.
Ако спреш да търсиш къде е Хемдън,
тогава и Карстен няма да разбере нищо.
Ти си права. За всичко трябва да се плаща.
Решавай.
Кое е по-важно за теб?
Твоят съпруг или мечтите за слава?
Има ли някакви новини?
Какво?
Не е той.
Какво... а аз мислех, че... - Не е бил той.
Не е Хемдън.
Извинявай, че не можах да помогна. Време е да си вървя.
Ще те изпратя.
Сърди се на мен ако искаш, но защо замесваш Карстен?
От него си видял само добро. - Имаш последен шанс.
Ще ти кажа къде е Хемдън, ако дойдеш при мен през нощта.
Съжалявам, скъпа.
Провалих се.
Аз съм кофти мъж, баща, любовник. Аз съм никой.
Жалка бездарност...
преследваща звезда.
Преди си мислех:
Ще получим звездата и всичко ще се нареди...
а сега... няма да можем да защитим
високите цени в менюто
и много скоро ще изгорим.
Какво говориш, не. - Неизбежно е.
Ти ми даде всичко, а аз като глупак го взех за даденост.
Надувах се, плясках с криле и се правех на някого...
Престани.
Успокой се, главното е, че сме заедно. - Аз не те заслужавам.
Ти си достойна за нещо по-добро. Нима си щастлива с мен?
Все нещо ще измислим.
Обичам те.
И аз те обичам. - Може ли малко вода?
Идвам!
Това е последният ти шанс.
По дяволите!
Кой е? - Аз съм.
Дойде все пак. - Отваряй, Фредерик.
Сега. Недей да нервничиш.
СОЛЕНО този път в гората
Ало. - Здравей, бебчо.
Фредерик... не ми звъни тук. - Просто исках да чуя гласа ти.
Мислех, че ще попадна на "секретар". - Ти си луд.
Сега не мога да говоря.
Взеха ме на работа в "Англетер"...
Ще ти се обадя по-късно, става ли? - Добре, ще чакам.
Добре.
Дочуване. - Обичам те.
Август?
Август. Ела тук.
Светулчо!
Какво правиш там? - Оглеждам се за риба.
Тук няма никаква риба, тъпчо.
Мамо! Нали рибата живее във водата?
Разбира се. - Чу ли?
Престани, Август! - Край, престанете!
Какво правиш, а? Защо я удари?
Тя ме нарече тъпчо и каза, че тук няма риба!
Глупачето ми... Клои, ела тук.
Да, мамо.
Той е прав, ти си го дразнила.
Повече не го обиждай и не се бийте, ясно?
Той започна пръв. - И на него му се скарах.
Извини се на сестра си. - Не.
Август, веднага се извини! - Не искам.
Без "не искам". Извинявай, Клои, извинявай Август.
Хайде, едно, две, три. Ти си по-голяма, започни.
Нека той да е първи. - Една дума, извинявай.
Извинявай.
Хайде. - Извинявай, Клои.
Сега се прегърнете.
Това беше... а сега да търсим гъби.
Браво. - Тук има много гъби.
И ти ли намери? - Виж!
Внимавайте за мухоморки. - Да.
Аз трябва да се обадя. Наглеждай брат си, да?
Добре.
Клои!
Виж колко гъби намерих.
Ела тук!
Идиотка. - Ало.
Чуваш ли ме? - Много лошо, прекъсваш.
Сега по-добре ли е? - Май да.
Здравей. - Здравей.
Просто исках...
да чуя гласа ти.
Ти си луда.
Ще можеш ли да дойдеш с мен в Париж? - Засега не знам.
Ще е трудно, но ще опитам да се измъкна.
Ако... - А ти искаш ли го?
Аз искам теб...
и ти го знаеш.
Фредерик?
Помогни ми, тук се давя.
Страх ме е да не те загубя. - Това няма да се случи.
Аз съм с теб.
Ало. - Слушам те.
Добре.
Иска ми се да те видя.
Ще ти се обадя.
До... - До...
Е, как сте тук, много ли събрахте?
Ето. - Да видим...
Това много ли е? - Не е.
Къде е Август?
Август? Къде е?
Не знам. Току-що беше тук.
Крие се от нас, калпазанина.
Ние с Клои си отиваме вкъщи да ядем хотдог, чао!
Август!
Август.
Къде каза, че си го видяла? - Тук, когато ти отиде да говориш.
Август!
Помолих те да го наглеждаш! - Не мога постоянно...
Август! Добре, спокойно. По дяволите...
Август!
Да не е отишъл на езерото? - Не знам.
Господи, Клои, ти беше с него! - Аз да не съм му бавачка!
Но аз те помолих! - И какво от това?
Август! - Чакай ме!
Август!
Да? - Август се загуби.
Какво се случи? - Беше с нас, събирахме гъби и...
Бяха заедно с Клои, а сега го няма.
След половин час ще се стъмни.
Изпрати Клои на пътя да ни чака там.
Скъпа, татко със Стелан и останалите идват насам.
Иди до пътя, изчакай ги там и ги доведи тук.
А ти? - Аз ще остана да търся Август.
Ти си смела, ще успееш. - Ще се загубя.
Просто върви по пътечката до пътя, а аз ще съм тук наблизо.
Страх ме е! - Няма да се справим без теб!
Трябва да намеря Август, върви. - Не!
Иди до пътя и доведи татко и останалите!
Не мога да отида вместо теб!
Не искам! - Клои, престани!
Август ще умре ако не го намерим преди да се стъмни!
Отивай. - Страх ме е!
На кого говоря, Клои! Бързо!
Бегом!
Клои, отивай! - Страх ме е!
Направо по пътечката!
Август!
- Август!
Струва ми се, че намерих нещо! - Август!
В езерото! Тук има нещо!
Той ли е? Август?
Не. - Какво беше?
Див глиган. Продължаваме да търсим!
Август!
- Август!
Клои, ела тук.
Ето го! Намерихме го.
Август! - Изглежда всичко е наред.
Просто е заспал. - О, Август!
Заспа ли, момченце? - Всичко е наред.
Всичко е наред... - Само исках да видя риба...
Дай да те огледам. Как си, а?
Малкият ми...
Слава Богу.
Е, всичко свърши. Да си вървим вкъщи.
Да си вървим, рибарче.
Прости ми.
Няма за какво да ти прощавам.
Нищо не се е случило. Виж как спинкат.
Не бих могла да живея без вас.
А ние сме за никъде без теб!
Обичам те.
И аз те обичам.
Е, недей... Всичко е наред.
Обичам те.
Ела.
ФРЕДЕРИК
ФРЕДЕРИК: Какво правиш?? ОБАДИ МИ СЕ!!!
КОПЕНХАГЕН, 23:45
Радвам се, че се измъкна.
Искаш ли вино?
Какво правиш? - Събличам се, за да ме чукаш.
Престани. - Какво, не ти ли харесва думата?
Чукане, чукане, чукане. - Защо е това?
А как, жертвата на шантаж не трябва да получава удоволствие.
Ти не си жертва.
Ти също.
Давай.
Ела де!
Не е нужно. Казах не!
Къде е той?
Къде е Хемдън, Фредерик?
Не! - Защо така...
Свърши си работата. Къде е той?
Той не е от Мишлен. - Какво?
Какво? - Просто някакъв самозванец.
Знае как да се държи, за да го мислят за експерт от Мишлен.
От колко време го знаеш?
Торстен от "Фиск" го разкри.
Вчера англичанинът опитал да му врътне същия фокус.
Голяма свиня си...
Аз те обичам. - Не.
Ти дори не знаеш какво е това.
Скъпи?
Карстен? Той не е от Мишлен.
Просто някакъв англичанин.
Преструвал се е на експерт. Чуваш ли ме?
Какво става с теб?
Търсих цигари в палтото ти...
и попаднах на...
Знаеш ли какво е това?
Тук пише за теб.
Откъде го имаш?
Намерих го в ресторанта.
Но то е адресирано до мен.
Да. - И ти го взе.
Защото...
защото е вярно ли?
Карстен... - Кой е той?
Нима това е важно? - Кой е?
Аз не го обичам.
Разбира се, докато мъжът се блъска
за звезда на Мишлен е удобно време за интрижка.
Всичко свърши отдавна. - Кой е той?
Не е важно... - Отговори ми кой е той?
Фредерик.
Фредерик?
Моля те, прости ми. Беше ужасна грешка.
Много ме е срам... - Така... добре.
Разбрах, добре. Няма за какво да се притесняваш.
Какво говориш... - Нали вече не съм мамения съпруг.
Всичко свърши, Меги.
Между нас е свършено. - Не говори така.
Отдавна не спим заедно, не се смеем и дори не плачем,
най-вероятно, защото имаш любовник,
но проблемът е много по-дълбок. Ние просто вече не се обичаме.
За теб не мога да говоря, но за себе си съм сигурен.
Карстен...
Това се случи, защото...
бях притеснена заради биопсията.
Разбира се, ясно.
И ти не бе до мен. - Да, както винаги.
Но сега осъзнах колко глупаво съм постъпила...
Не може да имаш всичко наведнъж.
Сигурно сме сбъркали... - Какви "ние", по дяволите?
Няма никакви "ние"! "Ние"... сме два боклука.
Ето ти я цялата любов!
Не.
Аз те обичам. - Не.
Не, не е вярно. - Прости ми.
Меги... Аз не те обичам.
Не те обичам и искам да се махнеш. Махай се, махай се.
Махай се, всичко свърши!
Махай се! Това вече не е твоят дом!
Как така... а децата... - Сега ли се сети за тях?
Карстен... - Махай се!
Не! - Махай се.
Недей! - Махай се!
Моля те... - Не го ли разбра?
Вече не те обичам.
ЛЮТО два месеца по-късно
Какво каза на репортерите? - Относно?
Нищо, те се интересуват от ресторанта, а не от нас.
А ако... ако попитат какво ще им кажем?
Какво искаш да им кажем?
Изобщо не искам да говоря... - Така и ще направим.
Здравейте! - Добър ден.
Не можах да паркирам...
Искаш ли? - Кафе... колко мило.
Добре дошли. - Започваме ли?
И така, как се чувствате като претенденти
за звездата на Мишлен?
Добре, страхотно.
Притиснете се към него.
По-близо.
Да, много добре.
Великолепно, благодаря. Благодаря.
Извинете, къде е библиотеката? - На втория етаж.
Здравейте. - Добър ден.
Напоследък Клои е разсеяна, успеха й падна.
Ние знаем за промените в семейния ви живот
и това със сигурност влияе и на Клои.
Тя не проявява интерес към учебния процес,
почти не общува със съучениците си. Спря да си пише домашните.
Може да ви прозвучи доста рязко,
но тя изглежда нещастна.
На момиченцето му трябва професионална помощ,
която ние не можем да му дадем.
Какво имате предвид?
Мисля, че тя трябва да говори с психолог, със специалист.
И колкото по-рано, толкова по-добре.
Не е учудващо, че Клои е неспокойна...
Имайки предвид, че родителите й са скарани.
Би било добре Клои да мине нещо като...
курс по рехабилитация.
За съжаление училището не разполага с нужния ресурс...
Ние ще намерим място. - Отлично, просто искаме...
Да, ясно. Това ли е всичко?
Да те закарам ли?
Отивам в ресторанта, по път ли ти е?
Да, сядай. - Добре.
Искаш ли да поговорим? - Не особено.
Ще се правим, че няма проблем ли?
Най-добре да послушаме съвета им и да потърсим психолог.
И? - И какво?
Ще изпълниш ли препоръките му?
Готов съм на всичко за Клои, но не съм сигурен, че това й е нужно.
Тя не е виновна, че ние се развеждаме.
Искаш да кажеш, че аз съм виновна? - Да.
Карстен...
Извинявай. Не си виновна, аз просто...
Нима сме лоши родители? - Като родители...
ние се провалихме. И не само като родители.
Никого не го интересуват... добрите намерения, надеждите, мечтите.
Важното е какво се сервира на масата.
ЦЕНТЪР ЗА СЕМЕЙНИ КОНСУЛТАЦИИ
Отначало... всичко беше много странно.
Помня, че заспах...
и се събудих в лятната ни вила...
в моята стая.
Баща ми крещеше в кухнята.
С него беше един негов приятел.
Татко каза, че ще живеем там няколко дни.
Нещо ще добавиш ли, Антон?
Не сега. - Добре.
Добре.
А ти, Клои? Тук си вече за трети път.
Знаеш ли защо родителите ти се разделиха?
Мисля, че знам.
Добре... и какво според теб се случи?
Писмото.
Писмото? Какво значи това?
Майка ми намерила писмото,
а след това татко го видял случайно.
Какво е пишело там?
Че тя обича друг.
Значи сега тя си има някого?
Откъде се е появило това писмо?
От мен.
Ти сама ли го написа?
На майка си? - Не, на татко, за да знае...
и да го прекрати.
А той знае ли, че писмото е от теб?
Ти не му ли каза?
Какво се случи, след като ти написа писмото?
Татко не иска повече да вижда мама.
Дори и сега ли?
Искаш ли да кажа на баща ти,
че ти си написала писмото?
Ти искаш ли те да разберат, че писмото е било от теб?
Но няма да им кажеш сама?
Тогава може аз да им кажа? - Не.
Боиш се, че за всичко ще обвинят теб ли?
Точно това ще стане. - Въобще не.
Сигурна съм, че родителите ти ще разберат всичко правилно.
Мислиш ли, че биха останали заедно ако не беше написала писмото?
Да, така мисля.
Здравей! Слънчице мое!
Как си? - Добре.
Всичко наред ли е? - Да.
Първо ще вземем Август от градината...
А след това? - Ще отидем при татко в ресторанта.
Днес Мишлен раздава звездите. - На нас ще ни дадат ли?
ЗВЕЗДИТЕ НА МИШЛЕН СЕВЕРЕН РЕГИОН
Започваме годишната церемония по награждаване със звезди Мишлен.
Тази година ни донесе много гастрономически открития.
Здравей, Август!
И така Дания. - Тихо, сега сме ние!
Новите собственици на една звезда на Мишлен в Дания.
Започваме с ресторантите в Копенхаген.
Присъстващите шеф-готвачи... - Карстен от "Малус"!
И така... Алует, Клоу, Формел Би, Кин-Кин,
Кокериет, Конг Ханс Келдер,
Маршел, 108,
Релей и Сулеруд Кло.
Какво? - Моля шеф-готвачите на сцената!
Какво, по дяволите? - Да ги аплодираме!
Може да сме специално споменати? - Не сме, проверих.
Сега ще видим кратка видео презентация
на новите звездни ресторанти.
Това е защото не отиде.
Не отиде и те изработиха. Трябваше да си там.
Изпратих Стелан. - Обидили са се от отношението ти.
Бях нужен тук на децата. - И какво печелим сега от това?
Помисли само, нещастният Кокериет с тяхното "Натурално вино"!
Това бяха последните ресторанти получаващи една звезда.
Да аплодираме лауреатите!
А сега ще обявим ресторантите с две звезди Мишлен в Копенхаген.
Ресторант Алхимик, А-О-С, Жорднер и Нома
и невероятното откритие на годината...
Малус!
Две звезди, Карстен! Дадоха ни направо две звезди!
Истинско признание! Невероятно!
Успяхме! Сега сме на върха!
Поздравления, братле! - Благодаря.
На кого си се метнал? Определено не на нас с баща ни.
Ние нямаме много въображение. - Благодаря, Торбен.
Тихо, тихо... чуйте ме! Карстен, ела тук!
По-бързо!
Искаме реч. Реч, реч, реч!
Добре, добре.
Така...
Господи, какво беше това?
Поздравявам всички. - Ура!
Преди десет години...
работех при брат си Торбен.
Не много успешно. - Меко казано.
Но все пак...
от това излезе нещо добро.
Веднъж сервирахме на корпоративен банкет.
Храната не им хареса, ти беше много ядосан...
и тогава... в кухнята влезе една жена.
Тя оцени готвенето ми, но забеляза, че нещо липсва.
"Опитай да скалъпиш от това сандвич, да кажем хотдог
и тогава ще бъде деликатес"... Хотдог!
Щях да се обидя, но тя бе симпатична и явно развеселена...
Да. Освен това каза...
че някой ден ще получа звезда.
За да я разбера ми бяха необходими десет години.
И ето днес...
се радвам да ви съобщя...
че ние сме единствения...
двузвезден Мишлен-ресторант с отвратителен хотдог в менюто!
О, да!
Бог вижда, че не ни беше лесно. Всички работихте неуморно.
Вие сте фантастични, необикновени.
Дори не знам как да ви благодаря.
Простете на глупака.
В самото начало моят шеф-готвач ми даде този нож и каза:
Вземи го и запомни:
В кухнята ножа се държи само от един, от главния.
И беше прав.
Но животът... не е само кухнята и ресторанта.
Има само една причина, поради която съм тук.
И това е Маги.
Да пием за Маги.
За Маги, за Карстен, за Малус и за всички нас!
Клои?
Дъще, какво става с теб?
Какво става, скъпа?
Какво става с нея? - Не знам.
Клои, чуваш ли ме? Какво стана?
Клои... ей! - Клои... Боже, какво й стана!
Погледни ме! Дъще...
Дишай, злато мое. Дишай, всичко е наред.
Ние сме тук. Ние сме с теб.
Всичко е наред.
Аз го... - Какво, миличка?
Аз написах писмото.
Клои, мама и татко са тук.
Ние никога няма да те изоставим.
Ягодке моя...
Ела тук. - Ето така.
Искаш ли нещо за пиене? По-добре ли си?
Татко ни е приготвил нещо. - Две секунди.
Извинявай.
Ти не си виновна за нищо.
Аз провалих всичко. - Не.
Не си направила нищо лошо.
Ако някой е направил нещо глупаво
това сме ние с баща ти. Разбра ли?
Сега не трябва ли да празнувате? - Разбира се, че не.
Добре ни е с теб. - Но вие си го заслужихте.
Глупости.
Ето ви хотдог.
В интерес на истината ги измисли Меги.
Нашата мама ли? - Да.
Месния пълнеж дава солта, майонезата мазнината,
кетчупа кисело-сладкия вкус,
а лукчетата са за хрупкане.
И така, маестро, заповядайте. - Ти искаш ли?
Аз не искам кетчуп.
Само месо ли? - Да.
Така добре ли е? Яж.
Какво има, Август? - Това не е никакъв хотдог.
А какво е... хотдог е. - Не!
Всъщност той е прав. А ти какво ще кажеш?
И ти ли, Бруте? - Съгласна съм с децата.
Това не е хотдог. - И какво ще правим?
Горчица...
Обичате ли краставички? - Благодаря.
Заповядай. - Благодаря.
Този по-добър ли е? - Много по-добър.
Много се радвам. - Как е, Клои?
Нима са по-вкусни от моите?
Какво, наистина ли?
Добре, но пък той няма звезди.
Вкуснотия.
Следва финална сцена...
Това е за теб. Уиски Сауер.
Е, щом толкова ме молиш...
превод и субтитри Ivon