Светът се сринал.
Преди много, много години,
мъжете, родени с великата сила вярвали, че могат да затворят самия Тъмен.
Какво високомерие.
Щом те се провалили, моретата закипели,
планините се сринали,
градовете били изгорени,
и останали жените Айез Седай да съберат отломките.
Тези жени помнели най-важното нещо...
мъжа, който предизвикал Разрушението на света.
И го нарекли Дракона.
Сега този мъж се е родил отново.
Не знаем къде и като какъв. Дали е прероден момче или момиче.
Това, което знаем със сигурност, е
че това дете вече е пораснало,
и трябва да го намерим...
преди Тъмния.
По-бързо!
Дий! Дий!
Дий!
Спри!
Казах да спреш!
Не можем да умрем така.
Можеш да ги победиш. Използвай я.
Не го наранявайте. Той не е виновен.
За кого говориш?
Тук няма никой друг.
Лудостта вече го е обзела.
Виж, това което ще направим...
това е дар.
Би трявало да ми благодариш.
Тази Сила...
е преднадначена за жени...
... и само за жени.
А когато ти я докоснеш...
... ти я покваряваш.
Моля ви. Не.
Моля ви! - Сестри!
Моля ви, недейте. Не!
Моля ви!
Това не е той.
Той е роден преди 20 години,
почти в деня, предсказан в Пророчеството за Дракона.
Той може да докосва Извора.
Не е той.
Сега накъде?
Към Две реки.
Има слухове за четирима тавирени
на подходящата възраст.
Древната Кръв тече силна сред тези планини.
Да се надяваме, че ги е подготвила за това, което предстои.
КОЛЕЛОТО на ВРЕМЕТО Сезон 1, Епизод 1.
Тази плитка ще ти напомня, че ти си част от нас
и ние сме част от теб.
Да си жена, значи да си винаги сама и никога да не си сама.
И когато Мракът те обгръща и не виждаш Светлина,
докосни плитката и знай, че ние всички сме те подкрепяли.
Всички стоим до теб.
Като Премъдрата на Две реки,
имам честта да те приветствам в Женския кръг.
Бъди силна, Егвийн!
Довери се на реката.
Помня пътя като пътечка на елените, криволичеща надолу от планината.
Как закарваше вълната в града? - Носех я.
А ракията? - Нея я оставях у дома.
За да пие майка ти.
Още вълци.
Нещо ги изтласква надолу от планината.
Когато бе мъничък, ние те пускахме в гората самичък да береш ягоди.
Ти винаги заделяше по една кошничка от тях, за да ги занесеш на Егвийн.
Май съм бил истински глупчо.
Коплинови и Конгарови искаха да имаме ябълкова ракия на Бел Тин.
Не искам да си мисля за тях дори и за миг.
Добре. Господа... и лейди,
Благодаря много на всички, че ме уважихте тази вечер.
Не си представям колко ще ви е трудно да се разделите с всичките си пари, но...
Ще си ги върнеш следващия път, Мат. - Следващия?
А може ли още сега? Ехо? Иска ли някой?
Не ти остана нищо за залагане. Хайде де. Сядай.
Как си?
Как са момичетата? - Можеш да ми дадеш назаем.
Една игра, тримата. За доброто старо време, а?
Стига де. Говорим си. - За?
Ти си женен. Животът ти е свършил.
А Ранд вехне по Егвийн и мръзне в планината, само овцете го топлят.
Чухте ли вече? - Какво да чуем?
Миналата седмица хора слезли до Таренов сал да продават вълна.
Градът бил пълен с войници и наемници, тръгващи на юг.
Защо? - Казват, че имало война в Геалдан.
В Геалдан? На кого му пука?
Кали Коплин ти го каза, нали? - Е, и?
Тя ще ти се изпикае в устата и ще ти каже, че вали.
Хайде де. Да играем.
Не? - Не.
Не?
Е, хубаво.
Достатъчно, момчета.
Даня.
Колко пари загуби днес?
Загубих им бройката, но повече от достатъчно.
Момичето ми... Върна се.
Тревожех се, че...
Хайде, ела.
Губим по монета от всяка празна чаша. - Не. Тази вечер ще пиеш с нас.
Марин! Питие за дъщеря ти!
Наздраве на всички! - Хей!
Наздраве!
Как е минала церемонията днес? - Ами, не знам... Още не сме говорили.
Тя просто е заета, сигурен съм. - Да, да. Със сигурност.
Кажи си името, страннико.
Лан Мандрагоран.
Това е Моарейн.
Милейди, мога ли да ви помогна?
Трябва ни конюшня за конете и стая за нощувка.
Две легла и чисти чаршафи. Само това ни трябва.
Разбира се, Моарейн Седай.
Заповядайте насам.
Изглежда като обикновен човек.
Не знам, аз... - Тихо.
Кой знае какво може да чуе?
Може би е поела на юг към войната.
В легендите се разказва, че само една Айез Седай може да обърне битката.
Не ме е грижа къде отива, но всички ще сме по-щастливи и сигурни, щом тръгне.
Къде е Лейла?
Сигурно в ковачницата.
Желязото трудно се кове от сам човек.
Предай на Егвийн всичко най-хубаво.
Какво правиш тук?
Всички са в хана.
Казват, че дори не си отишла на церемонията.
Обичам те.
Знам.
Мамо? Мамо, какво правиш тук?
Същото като другите.
Къде е татко? - Ха!
Ей го там, пред очите на целия град.
Мръсник! - Кой е с момичетата?
Тая свиня!
Хайде. Време е да си вървим у дома.
Ще ходя където си искам. - Моля те!
Как сте?
Мати, мама пак ли е болна?
Добре съм, малка куч... - Тя е добре.
Не се тревожи.
И ти ще станеш като баща си.
Знам го.
Проклет мръсник като него.
Хей. Какво ще кажете да спите при мен тази нощ, вместо при мама и татко?
Нали? - Добре. Елате тук.
Хиляди воини преминали през равнините оттатък планината,
но хората от Две реки не им обръщат внимание повече от всеки друг път.
Войната е: едни глупаци убиват други по глупави причини.
Айез Седай не участват във войни.
Те дърпат конците на света от Бялата кула.
И една от тях е тук... Утре тя ще се забавлява на Бел Тин като всички нас.
Ранд, Егвийн, защо вие двамата не приключите с чиниите?
Разбира се.
Ти ме избягваш.
Или изчаквах момента, докато не те заваря сам?
Как мина днес?
Знаеш, не мога да говоря... - Аз съм.
Можеш поне да ми кажеш дали е минало добре или зле.
Мина...
... добре.
Съжалявам, просто...
Мисля си за нещо, което Нинив...
Знаеш ли...
Татко ми каза, че когато съм бил малък, съм събирал
ягоди в кошничка, за да ти ги донеса.
Като някакво влюбено до ушите паленце.
Хм. На мен ми звучи мило.
Това цял ден ли ти беше в джоба?
Май да.
Ела тук.
Можеше да е по-топла.
Впечатлена съм, че имат такова нещо.
Можеше да бъде по-топла.
По-добре ли е така?
Доста по-добре.
Какво има?
Мислиш ли, че е един от тях?
Кой от тях?
Ти ме остави да заспя.
Сякаш имах думата по въпроса.
Какво стана там днес?
Не беше днес.
Беше преди това.
Нинив.
Тя поиска да й стана ученичка,
да се уча да бъда Премъдра един ден.
Какво? Не, ти...
Тя ме попита. - Не съм казала да или не.
Нима?
Тя мисли, че ще мога да чувам вятъра, ако работя с нея.
Животът на Премъдрата е самотен.
Без съпруг.
Без деца.
Трябва да си лягам.
Ранд.
Честит Бел Тин! Честит Бел Тин!
Не. За теб няма захарни пръчици.
Подранил си за закуска?
Никога не е твърде рано за хляба на майка ти.
Той е излязъл, преди да се събудя.
Ха, ха. Мат Каутон.
Моят най-добър и най-беден клиент.
Май съм ти единственият клиент.
Е, какво имаш за мен тази година?
Леле, леле.
Не е истинско злато, за съжаление. - Злато е.
Струва поне три марки. - Хм. Може би.
Но ще мога ли да го продам тук, в града?
Ще ти дам една марка.
Две. - Половин марка.
Ще ти дам три фенера,
и бъди доволен, че ще ги получиш.
Ти си истински гадняр, Падан Фейн.
Удоволствието е мое, както винаги.
Снощи не спа.
Мислиш ли, че някой от Безоките вече е тук?
Значи днес и двамата ще имаме работа.
Реших, че може да си тук.
Когато се кача тук горе...
знаеш ли какво се питам?
Питам се за живота си тук.
В Две реки.
За къщата, която ще построя.
За съпругата, която ще имам.
За децата, които ще тичат из гората, също като мен.
Аз ще... - Знам.
Вече знам.
Наричат те главна в този град, Премъдра, а ти тук чистиш.
Езерото е свещено. Чест е да го чистя.
Какво правиш тук? - Исках да се разходя.
В Две реки. Бих те попитала същото.
Ти не си оттук, нали?
Предишната Премъдра те е донесла тук като бебе,
чиито родители са починали.
Но никой не си спомня кога точно.
Проблемът в малките градове - никой нищо не записва.
Родени, умрели...
Това не значи, че не помним.
Онази стара Премъдра... жената, която ме отгледа...
Тя е била само на 13,
когато разбрала, че може да се вслушва във вятъра, и отишла в Бялата кула.
Тръгнала пеша
оттук.
Вървяла с месеци и щом стигнала там, твоите сестри само я погледнали,
видели дрипавите й дрехи,
чули селския й говор и я изгонили.
Тя била малка и от малко градче,
но помнеше.
Чак до деня, когато умря.
И аз помня.
Виж, хората казват, че си твърде млада за Премъдра, но аз не съм съгласна.
Мисля, че ти си силна, макар да си сплела тази плитка от кога...
от една или две години?
Имам я от пет години. - Значи си на 25... 26 години.
Не значи, че не мога да си върша работата.
И каквото и да си мислиш, това значи да пазя този град.
И от теб, ако трябва.
Приятна разходка.
Наздраве, момчета.
Изкарахме още една година в това блато.
Хубаво. Изплюй камъчето. - Какво камъче?
Нищо. - Глупости.
Нещо се е случило с Егвийн.
Какво е станало?
Толкова ли е лошо?
Чуваш ли това?
Звучи...
не както трябва.
Какво означава това?
Не знам.
Никога не съм чувала нещо подобно.
Мат, ние забелязахме,
че снощи нямаше късмет.
Затова решихме да се включим,
да купиш фенери на момичетата.
Всичко е наред.
Благодаря ви. Добре. Трябва да се прибирам.
Не стой твърде дълго в планината. - Няма.
Може би трябва да отидем на Бел Тин. Да запалим свещ за нея.
Целият смисъл е да й помогнем, да доведем духа й обратно при нас.
Всъщност няма значение къде сме, когато го правим.
Колко време ще мине, преди Колелото на времето
да върне нечий дух обратно на този свят?
Де да знаех.
Но съм сигурен, има причина никой да не помни предишните си животи.
Можем само да живеем живота, който ни е даден, по най-добрия начин.
И да намерим утеха.
Независимо какво се случва...
каква болка изпитваме...
какво ни разбива сърцето...
дори смъртта...
Колелото продължава да се върти.
Винаги.
И ние опитваме отново.
Може би се справяме по-добре от предишния път.
Хайде, елате тук.
Ако искаме душите на близките ни да намерят обратния път,
нека им покажем нещо, за което си струва да се върнат.
Хайде.
Чезнещият води тролоци със себе си. Десетки.
Трябва да тръгваме. Веднага.
Знаеш ли кой е от тях?
Не.
Том? Том, какво има...
Лягай долу! - Нинив, какво става?
Какви са тези?
Бързо, бързо!
Какви са тези?
Мамо! Татко!
Къде са момичетата? - Те... са тук някъде.
Аз... - Къде са момичетата?!
Помощ! Помогнете!
Притискай силно.
Ето, готово. Спря. Престана.
Татко, какво е това?
Ранд! Бягай!
Татко!
Хей! Насам!
Татко?
Татко, добре ли си?
Добре съм.
Това е тролок. Трябва да се махнеш оттук.
Трябва да се махаш.
Върви! - Не!
Ще те заведа при Нинив.
О, Светлина!
Искаш ли истинско пиршество?
Ела и си вземи малко от това!
Бягай, бягай!
Дай ми ръка. Върви!
Лейла, бягай!
Бягай!
Давай!
Ей! - Някой да ни помогне!
Ей, ей!
Всичко е наред. Държа ви. Държа ви. Държа ви.
Без тревоги, чухте ли? Помните ли играта на криеница?
Ммм. - Нали?
Големия дъб в гората. Да вървим.
Не!
Нинив!
Не!
Не! Лейла! Не! Лейла!
Съжалявам! О!
Погледни ме. Погледни ме. Погледни ме. Погледни ме.
Нинив!
Хайде, хайде.
Нинив! Хайде, хайде, хайде.
Много са.
Светлина, дай ми сила.
Егвийн!
Благодаря на Светлината.
Баща ми...
има нужда от помощ. Къде е...
къде е Нинив?
Отиде си.
Можеш ли да му помогнеш?
Бързо.
Дечицата ми.
Мамо! - Малките ми момиченца!
Всичко е наред. - Мамо, мамо!
О, благодаря на Светлината.
Благодаря на Светлината.
Перин!
Перин?
Това е тролокска отрова.
Ти се появи тук, и на другия ден дойдоха тези неща.
Те са тук по същата причина, по която дойдох и аз.
Заради вас.
Заради вас четиримата.
Преди 20 години
имаше една жена в Бялата кула.
Една Айез Седай, родена с толкова бели очи,
че не можеше да вижда нищо.
И все пак виждаше.
Проблясъци от въртенето на Колелото.
Тъмния се пробужда.
Той вече шепне
дълбоко в умовете ни.
Но има някой, който може да се изправи срещу него.
Драконът се е преродил.
И той е един от вас.
Ти си откачила напълно.
Моарейн!
Какво е това? - Армията на Тъмния.
Още тролоци. Поне триста.
Как дойдоха тъй бързо?
Конете! - Как? Не може да тръгнем.
Идвате с мен. И четиримата.
Животът ви няма да бъде такъв, какъвто сте си мислили.
Живяхте твърде дълго в планините и се преструвахте, че не ви засяга
ставащото по света. - И да тръгнем?
Те преследват вас.
Ще ви последват и ако останете тук, те също ще дойдат.
Ще унищожат всичко и ще убият всички, а аз не мога да ги спра.
Единственият ни шанс е да стигнем до Бялата кула и моите сестри Айез Седай.
Нямаме време.
Тръгваме сега.
Колелото на времето се върти,
Вековете идват и си отиват,
оставяйки спомени, които се превръщат в легенди.
Легендите заглъхват в мит, и дори митът отдавна е забравен,
когато породилият го Век се върне отново.
В един Век, наричан от някои Третия век,
в Мъгливите планини се надигна вятър.
Вятърът не беше началото.
Няма начала, нито краища
при въртенето на Колелото на Времето.
Но беше някакво начало.