Нарани ли те?
Да.
Не! Не!
Вадят хората от къщите им.
- Трябва да се махнем оттук. - Къде ще отидем?
В църквата да взема сина си. Той все още е в църквата.
- Какво му направиха? -Еди...
- Какво стана с татко? - Какво направиха?
- Не знам. - Казахте, че сте изучавали това нещо.
Казахте, че имате проби.
- Не съм. Не знам. - Тишина. Тихо.
Някой има ли обхват?
Не. Сигурно са извадили от строя клетъчната кула.
И отпратиха фериботите.
Стърдж правеше нещо на лодките. Днес го видяхме.
Лодки, телефони, ток. Отрязват ни.
- Лодки. - Имам кану до Упардс.
Имам предвид, не мисля, че може да закара някои до континента,
но може поне извън острова.
Родителите ми... Те са някъде там. Трябва да дойдат с нас, нали?
Да ги заведем на лекар. Ще има място.
- На рибарските лодки има място. - Не говоря за това.
Тя не говори за напускане на острова.
Защото те ще тръгнат след нас, както каза Бев.
Затова не са ги потопили.
Затова са извадили само някои части от тях. Защото лодките им трябват.
За да могат да напуснат осторва... след.
Сара, ти каза, че е зараза.
Ако само един от тях, само един от тях стигне до континента...
Какъв е смисъла от това?
Какъв е смисъла от всичко това? Оръжията и ножовете?
Те не умират.
Видяхте... Това не е решението.
Това никога не е било решението.
Може би не.
Но може би ще ни осигури още няколко минути.
Още няколко минути живот.
И всичко може да се сведе до минути.
Може би секунди.
Никога не е имало много смисъл за мен.
Всички казваме, че има рай.
И ни чака.
Но правим всичко възможно
за още няколко минути на края.
Минути.
Вече не става дума за нас.
Става дума за всички останали по света.
Да умрем за хора, които не сме срещали.
Няма по-голяма любов от това.
Това казва Добрата книга, нали?
Първото нещо, трябва да отведем деца на безопасно място.
- Не, можем да помогнем. - Не.
- Моля ви, недейте.
Ами ако се отправим към плажа и се движим по бреговата линия до Ъппардс,
взимате кануто и отплавате...
Отново.
Ерин Грийн!
Бих искала да довършим нашата дискусия!
- Може би не е... - Тя е там.
Не.
Тръгвайте. Отведете децата на безопасно място.
Искам да поговоря с Бев.
Мамо!
- Обичам те. - Мамо!
- Толкова много. - Мамо!
Вървете.
Нямам нищо против теб, Ани Флин.
Просто искам да си поговорим с Ерин Грийн.
И Сара Гънинг.
Може би с обичащия тероризма шериф, ако все още е с тях.
Да. Всички са там.
- И две деца. - Децата ще са наред.
Te вече са спасени.
Не мислиш, че бих поставила децата в реална опасност, нали?
За какво ти е това, Ани? Моля те, не ми казвай, че това е за нас.
- Вече сме над всичко това. - Не.
Бев, искам да ме чуеш.
Защото през целият ти живот, имаше нужда да чуеш това.
Ти не си добър човек.
Е..
Това беше ненужно.
Бог не те обича повече от всеки друг.
Ти не си герой.
И със сигурност, със сигурност не си жертва.
Не бих съдила другите, Ани Флин.
Не и докато не извадиш треската от собственото си око.
Мразя да говоря лошо за мъртвите, но ако Райли Флин,
пияница и убиец,
е доказателство за качеството на неговото възпитание...
Той беше.
Всяка част от него.
Бог го обича.
Точно толкова, колкото обича теб, Бев.
Защо това те разстройва толкова много?
Идеята, че Бог обича всички точно толкова, колкото и теб.
Тя ни бави. Провери отзад.
Исусе!
Всичко е наред. Всичко ще бъде наред, Ани.
Погледни ме. Ще се оправиш за нула време.
Ти ще...
Врабчета.
В Библията се казва, „Врабче няма да падне на земята,
нито дори врабче, без Бог да знае." Той усеща всяка смърт.
Бях в Южна Америка, когато бях млад, на мисия,
стоях под този
величествен водопад.
Мащабът му. Тежеста му...
Ревът му, заглушаваше всеки шум в джунглата.
Всяка птица и всеки глас. Когато бях по-възрастен,
Мислех за смъртта, колко смъртни случаи се случват всяка секунда...
Хора, животни, врабчета.
Ако всяка капка вода в този водопад бе една смърт,
Мислех си: „Така трябва да се чувства Бог."
Всеки миг от всеки час на всеки ден, потоп от смърт,
толкова силен, как би могъл да чуе
моите прошепнати молитви над този гръмотевичен рев на смъртта?
Когато видях какво ми беше дадено, си помислих,
"Това е краят. Това е краят на рева."
Край на смъртта.
Но ако съм честен и вече няма смисъл да бъда различен от това,
ти беше причината.
Ти. И Сара. Затова го направих.
Затова сложих това нещо в онзи куфар.
Затова подкупвах и лъгах и го докарах нелегално тук.
Това беше причината. Не исках да умреш.
И заради останалите, разбира се, но не...
Не исках ти и Сара...
Имам предвид, че целият ни живот бе пропилян.
Знаеш, да гледам от другата страна на църквата.
Твърде уплашен да дойда и да бъда с теб.
Твърде уплашен да кажа истината на собствената ни дъщеря.
Там беше работата, че никога не го чувствах като грях.
Никога не съм те чувствал като грях и нашата дъщеря не бе грях.
Тя не беше грешка.
Никога не е била.
- Какво можехме да направим?
Джон.
- Светът бе различен . - Е...
Казвах си... Казвах си...
В онези тежки нощи когато беше толкова близо,
спяща до мъжа с когото трябваше да бъдеш...
че ако ти...
Ако просто се появеше и ме попиташе, щях да сваля тази яка
и щях да тръгна с теб.
С теб бих отишъл навсякъде по света.
Никога нямаше да направя това, Джон.
Не и на теб. Или на нея.
Нито на него. Не и след войната.
Нямаше да съсипя четири живота.
Но това е зад нас, Джон.
Ние направихме своя избор.
Изживяхме живота си.
Тя порасна, а ние залиняхме и така трябва да бъде.
Трябва да има край.
Да, но още един шанс?
Сега, когато този път можем да бъдем семейство.
Можеш ли да се сетиш за чудо по-невероятно от това?
Имам предвид... Лекуването на слепотата, да.
Или разделянето на морето на две, нали?
Но втори шанс?
Това е истинско чудо.
Помощ! Някой да помогне!
Съпругът ми! Помощ!
- Тихо. - Помощ! Помогнете!
- Трябва да тръгваме. Веднага. - Някой да ми помогне!
- Хей, Флин. - Помогнете ми моля!
Вие миришете добре.
Миришете невероятно.
Назад.
Чаршаф.
Помощ! Помогнете ми!
Помощ! Помощ!
- Лиза. - Татко?
Тате.
Бягай!
Тръгвай, бягай!
Бягай!
Защо тя направи това?
Няма значение.
Трябва да загасим огъня.
Не знам.
Ако стане твърде голям, може...
Имам предвид целия остров. С този вятър е като кутийка с прахан.
Всичко може да изгори като през 84-та.
Не и целият остров. Трябва му нещо повече от западния бряг
да свърши цялата работа и дори тогава...
Искам да кажа, че църквата не е изгоря през 84-та.
Откровение.
„Първият ангел наду тромпета си и дойде градушка и огън
смесени с кръвта, и те бяха спуснати на Земята."
„И една трета от Земята беше изгорена, и една трета от дърветата бяха изгорени,
и цялата зелена трева беше изгорена."
„Що се отнася до страхливите, неверните,
замърсените, убийците, блудниците, магьосниците,
идолопоклонниците и всички лъжци, тяхното място ще бъде в езерото, което гори
с огън и сяра, което е втората смърт." Нека гори.
Нека всичко изгори.
Нов потоп.
Потоп от огън, а Свети Патрик ще бъде ковчегът.
Гражданите на Крокет, добрите граждани,
те знаят къде да отидат по време на буря.
Вземи това. Ела с мен.
Какъв е смисълът?
Минути.
В случай, че има лодка, може би с двигател.
Моторна лодка или нещо подобно.
Ще се справим.
Мислиш ли, че ще се оцелеем?
Не казах това. Казвам, така или иначе,
ще се справим.
Добре.
Всичката е моя.
И при мен. Всичката е моя също.
Те... Това което правят на хората...
Но не и ти.
- Не, не и аз. - Разбира се, че не.
Но вече го усещам, Ед.
- Боли ме стомаха. - Знам.
И го усещам.
В това ли ще се превърна, в животно, което не може да устои?
Когато ги видях в църквата,
си помислих, че е нещо, на което наистина не могат да устоят.
Като... нещо невъзможно за контролиране.
Но не е, Ани.
И аз го усещам.
И аз умирам от глад,
но не го направих. Не го направих.
Каквото и да е това,
не променя твоята същност.
Палят всичко.
Защо го правят? В това няма никакъв смисъл.
Надявам се, че децата са стигнали до лодката.
И аз се надявам.
Никога няма да разберем, нали?
Вероятно не.
Стигнали са.
Смятам, че са го направили.
Лиза!
Лиза, скъпа, татко е!
Ако ме чуваш, следвай гласа ми! Лиза, моля те!
Лиза!
Лиза, скъпа!
- Лиза, скъпа! - Лиза, скъпа, моля те!
Всичко е наред. Можеш да се покажеш.
Спри. Спри се.
Лиза Скарбъро!
Баща ти се побърква от притеснение.
Лиза!
Всеки, който не е в центъра за отдих до изгрев
няма да види друг.
Запалете празните къщи, караваните, всичко.
Зазорява се.
Вие сте станал.
Слава Богу.
И ти също.
Монсеньор, вие имате по-силна душа от мен,
но ако простите прегрешението на хората, Небесният Отец също ще ви прости.
Коя съм аз да ви съдя?
Все пак обаче.
- Остави ги на излезнат навън. - Разбира се, че го направих.
Елате. Нека ви покажа.
„Той заличи всяко живо същество от лицето на земята."
„Човешки същества, животни, пълзящи създания, птиците. Всички бяха заличени."
„Остана само Ной и онези, които бяха с него на ковчега."
Свети Патрик не е просто църква, монсеньор. Тя е ковчег.
Поставих легла в центъра за отдих за тези, които бяха избрани.
Които ще вземем на нашите кораби, на нашите съдове, а след това,
като овце сред вълци, както казате,
ще разпространим доброто слово.
И... и кой ще реши кои са избраните?
Ние. Вие и аз.
- А какво ще стане с останалите? - Е, не знам.
Това не зависи от мен.
Това е между тях и Бог, нали?
Не.
Моля?
Не бяхме прави.
- Не ставайте смешен. - Не, Бевърли, моля те, погледни ги.
- Ние сме вълците. - Не.
Не моля ви. Не и вие също. Не и вие, монсеньор.
Сгреших. Сгрешихме. Грешим. И това трябва да спре.
Нуждаят се от водач.
Вижте ги. Те са изгубени без водач, без пастир.
Това трябва да сте вие, монсеньор. Трябва да сте вие. Винаги сте били вие.
Не! Никога не съм бил аз. Това е в основата на свещеничеството.
Никога не трябва да е за мен. Винаги трябва да е за Бог!
Е, предполагам, че вече не е за вас.
Разбира се, той ни е казал това, нали?
Самият Исус. Той ни предупреди за книжовниците, за свещениците.
В Матей. "Не наричай никого на Земята "отче,"
имаш един баща и той е на небето."
„Горко на вас, книжовници, фарисеи, лицемери!"
Потомство на усойници.
Но вие, монсеньор...
Монсеньор Пруит, трябваше ли да се окаже вярно и за вас?
Предполагам, че добродетелта не е добродетел ако не ти струва нищо.
И всичко водеше до този път. Винаги сте бил...
Винаги щяхте да сте последното, най-тежко изпитание на моята вяра. Вие.
"— Остани зад мен."
„Ти си само препъни камък за мен,
защото умът ти не е насочен към божествените неща, а към човешките."
Вавилон Велики.
Майка на курви и всички земни мерзости.
Искрено се надявам да се насладите на изгрева.
- Какво не е наред? - Нищо.
Готови сме за тях. Дръжте ги навън още няколко минути.
Нуждаем се от точения брой хора
така че да знаем от колко лодки имаме нужда утре.
Те изгориха лодките.
Какво?
Изгориха ги.
Това... няма значение.
Уейд ще върне обратно фериботите. Той ще им се обади, когато му дойде времето.
Кои са "те"?
Обичам те, мамо. Обичам те, тате.
Господи, пази ги.
И бди над тях.
И докосни сърцата им, и направи така, че да не се притесняват.
Господи, донеси мир на родителите ми.
Амин.
Майка ми.
И баща ми.
И брат ми.
Вече ги няма, нали?
Да.
Щях да съм...
Ако знаех на онази вечеря, последната ни вечеря,
- Щях да съм различен. - Те знаят.
Те знаят.
Хей. Кой е това?
Това Хауърд ли е?
Хауърд Хобс.
Виж се. Сигурно е било ад за теб,
горкичкия човек.
Знаеш ли, не мисля, че съм те виждала на литургия нито веднъж,
и все пак си бил благословен тази вечер, нали?
Спасен.
Да го приемем като кръщене. Ти?
Убих моята Джули тази вечер.
Убил си жена си?
И момчета ми. Убих момчетата си.
Знаеш ли, не ми се иска да ти го казвам, но можеше да ги върнеш обратно,
точно както Стърдж явно те е върнал,
нещо, което обсъдихме, че ще правим само в редки и специфични...
Всичко е наред. Но да, можеше да ги спасиш.
Лесно, всъщност, ако беше човек на вярата.
Не знам какво става. Какво се случва?
Това е краят, г-н Хобс.
Краят на всички неща.
И всички тези дни в които решихте да не се покланяте,
всички тези дни в които бяхте обърнали гръб на Бог.
Инструментите за вашето спасение винаги са били там.
Вратите бяха винаги отворени, но ти не...
Но просто не идваше.
Така че, да, в критичния час, ти не знаеше.
Те са с Бог сега.
Утеши се с това.
Желая ти мир и Божията милост.
Страхувам се, че няма място за него вътре.
Аз го спасих, Бев.
Той винаги е бил мил с мен.
Съжалявам, Хауи. Съжалявам.
Мислех си, може,
просто да се разходиш?
Долу до брега? Ти обичаш водата.
Знам го. Може...
Може да гледаш изгрева.
Бог ще бъде с теб, Хауи, обещавам.
Това е чудовищно.
Докарай го тук!
Следвай ме, синко.
Добре си дошъл в Сейнт Патрик.
Всички са добре дошли!
Всички трябва да бъдат добре дошли или тогава това не е Божият дом!
Добре.
Излез отзад, през вестибюла. Насочи се към водата.
Това беше идеята.
Господи, гордея се с теб.
Съжалявам, че никога не ти го казахме, майка ти и аз, но аз...
Обичам те толкова много
И бях толкова горд с теб,
и просто исках да можехме да се опознаем.
Аз също.
Излез отзад. Аз ще се погрижа за...
Тя щеше да...
Джон.
Джон?
Скъпа! Скъпа! Боже мой! Не!
Не! Сара! Сара!
Погледни ме. Не. Сара, скъпа.
Джон.
Всичко е наред. Така. Така.
Всичко е наред. Всичко е наред. Всичко е наред.
Всичко е наред.
Не! Не! Не!
Моето момиченце. О, Боже.
Когато беше малко момиченце...
любимото й място на целия остров беше онзи малък мост до блатото.
Онзи малък... Онзи малък мост.
Спри!
Отвратителна усойнице!
Би ни изгорил в домовете ни?
Знаех в деня, когато стъпи на този остров,
че би го направил, разбира се, че би.
Терорист.
Просто не мога да ти оставя тази сграда. Това е.
Сигурен съм, че това е последната останала.
Гладена ли си?
Мръсна кръв.
Еха.
Изненадана съм, че не изчака докато всички бяхме вътре,
така че наистина да се позабавляваш.
Изненадана съм, че направи своя ход когато беше празна, страхливец.
Не е обаче, нали?
Празна, имам предвид.
Не!
Хей.
Момче.
Не.
Има един цитат от Библията, които се заби в паметта ми.
„Той кара слънцето да изгрява както за злото и така и за доброто."
Татко!
Татко.
Татко, ставай.
Трябва да има някое... Трябва да има някое друго място.
Не, Бев. Не. Няма къде другаде.
- Ти ги изгори. Изгори всичко. - Не, не, аз...
Трябва да потърсим Лиза. Хайде да намерим Лиза.
Лиза.
Къде другаде можем да отидем?
- Трябва да има друго място. - Няма.
- Лодките! - Лодките ги няма, Бев.
Хей, хлапе.
Хлапе, добре ли си?
Не мисля.
Мисля, че...
Не знам, но мисля, че убих майка си.
Да. Направих някои неща тази вечер, които чувствам че...
Направих някои неща.
Ще ми простиш ли, хлапе?
Ще ти простя.
Хайде. И ти, Хауи, хайде.
Дръж се.
Татко. Татко.
Там.
Насочва се на запад.
Бяга.
Бяга от изгрева.
Мислиш ли, че ще се справи? Преди изгрева?
Тридесет мили?
Имам предвид, че това нещо едвам лети.
Не... не мисля, че може.
Какво става?
Какво?
Когато умрем.
Какво става?
Да, какво, по дяволите, става?
И така, какво мислиш, че се случва, когато умрем, Ерин?
Според мен?
Според теб.
Според мен. Мен.
Това е проблема.
Това е проблема с цялата работа.
Думата "мен".
Това не е думата.
Това не е правилно, не е...
Не е.
Как можах да го забравя?
Кога го забравих?
Тялото спира клетка по колетка, но мозъкът продължава да изтрелва неврони.
Малки светкавици, като фойерверки отвътре,
и си мислех, че ще чувствам безнадежност или уплаха, но не усещам нищо такова.
Нищо подобно.
Защото съм твърде заета.
Прекалено съм заета в този момент. Със спомени.
Разбира се.
Спомням си, че всеки атом в тялото ми бе изкован в звезда.
Тази материя, това тяло е най-вече празно пространство в края на краищата,
a твърдата материя?
Тя е просто енергия, която вибрира много бавно а мен вече ме няма.
Никога не е имало.
Електроните на тялото ми се смесват и танцуват
с електроните на земята под мен и с въздуха, който вече не дишам.
И си спомням
няма точка, от която всичко това свършва и аз започвам.
Спомням си, че съм енергия. Не спомен.
Не съм "Аз"
Моето име, моята личност, моите избори, всичко се появи след мен.
Бях преди всичко това, ще бъда и след тях,
а всичко останало е снимки, събирани по пътя.
Мимолетни малки сънища отпечатани върху тъканта на умиращия ми мозък.
И аз съм мълнията, която скача между тях. Аз съм енергията, която изстрелва невроните,
и аз се завръщам.
Чрез спомените си, се завръщам у дома.
И е като капка вода падаща обратно в океана,
от която винаги е била част.
Всички неща...са част.
Всички ние... сме част.
Ти, аз и моето малко момиченце, и майка ми и баща ми,
всеки, който някога е бил, всяко растение, всяко животно, всеки атом,
всяка звезда, всяка галактика, всичко това.
Повече галактики във Вселената отколкото песъчинки на плажа.
И това имаме предвид когато казваме „Бог“.
Единственият.
Космосът и неговите безкрайни сънища.
Ние сме космосът, който сънува себе си.
Това е просто сън в който си мисля, че това е моят живот, всеки път.
Но ще го забравя. Винаги го правя.
Винаги забравям сънищата си.
Но сега, в тази част от секундата, в този момент си спомням,
в момента, в който си спомня, разбирам всичко веднага.
Няма време. Няма смърт.
Животът е сън.
Животът е желание.
Пожелавано отново и отново и отново
и отново и отново и отново и отново във вечността.
Аз съм всичко това.
Аз съм всичко. Аз съм всичко.
Аз съм това, което съм.
Прости ми.
Не си усещам краката.
Превод: Марин Христозов