През 1860 г. Похода на хилядата, ръководен от Джузепе Гарибалди,
превзема Кралството на Двете Сицилии и детронира Франческо II Бурбонски,
като провъзгласява за негов крал - Виктор-Емануил II, кралят на Сардиния.
За няколко месеца в обединението на Италия
се включват Пиемонтската армия и Националната гвардия,
които наводняват района на Сицилия,
за да проведат така наречената "чистка от бандити".
Въпросните "бандити", били бивши военни, верни на Бурбоните
и селяни, лишени от земите си, които въстават срещу новата власт,
борейки се за собствената си независимост.
Нищо ли не помниш? Ти коя си?
Говори. Можеш ли да пишеш?
И аз не мога, знам само буквата "Р", от униформите на принца на Ракалмуто.
Веднъж баща ми толкова добре я бродира на ревера му,
че изглеждаше като истукан и подчертаваше фигурата му.
Времената бяха други.
Не като днешните, да крадеш мъртвите, за да оцелееш.
Идеално.
Нали, Розабела? Какво ще кажеш за нашата...
Нашата...
Нашата Ере!
Ере, ти ще си ми чирак.
2 СЕДМИЦИ ПО-РАНО Някъде на север
Колко бандити само съм изклал.
Когато служих в другия полк, за всеки бандит ни плащаха.
Колкото повече избиеш - толкова повече курви си купуваш.
Мурат така си беше, нали?
Остави го, какво ли помни той? Вечно пиян си беше.
Ако сметнем всички бандити наоколо, това са си май много курви, а?
Цял бардак! - Глупости.
Тук няма бандити. - Щом казваш.
Ела насам.
Къде е майка ти?
Заета е.
Повикай я веднага.
Няма начин, работи.
Работи, над кого?
Предай й, че капитан Мурат я чака.
Разбра ли, какво да й кажеш?
Капитан! Хайде, бягай.
Мурат, от кого открадна ранга? Кога стана капитан?
Не съм го крал, а си го спечелих в честна битка!
В битка с кого? С козите или овцете?
Ела ми, красавице.
Дай да те огледам. Наистина си красива.
Гостилничарката днес е заета с много важен гост.
С майор Кола.
Мурат, с "капитан" няма да пробиеш при нея!
Слаба работа си.
Курветина!
Благодари на майка си,
и й предай, че приятелите от планините мислят за нея.
Тури, затваряй вратата. Отивай да спиш!
Бандити...
Курветина!
Курва!
Само ти ме обичаш.
Мурат, дай да си пийна...
Предател.
Спал си с възлюблената ми.
Да живее, крал Франческо II Бурбонски!
Света Богородице.
Ще ме убият.
Санта Мария, ще умра.
Какви ги говориш?
Защо им е да ни убиват?
Него го пощадиха, нали? И нас ще пощадят.
Онзи е висш офицер, затова му се размина.
Така стоят нещата.
А аз съм никой.
Ще ме разстрелят, също като вас, капитане.
Света Богородице...
Млъквай!
Излизай! - Не.
Пресвета дево, не!
Малко уважение към ранга ми, войнико!
Да вървим.
И така, майор Кола...
Тъй вярно, сеньор.
"Тъй вярно", какво?
Още нищо не съм наредил.
По тези земи много бързате да изпълнявате
несъществуващи заповеди.
Обаче в нашия случай ще има заповед,
но за изпълнението й не сте отговорен вие,
а аз, уви!
Негово Величество,
крал Виктор-Емануил II,
нареди, всички като вас - офицери на Бурбоните,
да бъдете задържани
и екзекутирани.
Следите ли ми мисълта, майоре? - Тъй вярно.
Чудесно, изглежда се разбираме.
Има още нещо, което трябва да знаете.
Можете да се спасите.
Така ли, сеньор? - Така!
Защото нашият крал,
крайно великодушно, ви предлага и друга възможност.
Вместо смъртта - служба при него и отечеството.
Какво ще кажете, майоре?
Помислете, преди да отговорите,
защото не става дума за заповеди,
а за избор.
Искате ли да умрете?
Не, сеньор. - Не!
Значи ще служите на своя крал.
Виктор-Емануил.
Добре, добре.
За да подкрепим нашето споразумение,
ще ми е необходимо доказателство за вашата вярност.
Нека обясня. Видите ли,
нашият крал вероятно, ще има интерес да узнае
къде точно се крият гадните бандити,
от тази територия.
Това е планински проход.
Местността позната ли ви е?
Много добре. - Прекрасно!
По конете.
Вземете затворника.
Доведете коня ми.
Напред!
Нищо не съм сторил, аз съм син на гостилничарката.
Той е само дете.
Капитане, кои са тези? - Не ме познаваш.
Свалете оръжията.
Затваряй си устата или ще те убият.
Твърди, че е син на кръчмарката.
Май ме обърка с някого.
Не виждам никакви бандити.
Полковникът иска да знае
къде са бандитите?
Вътре ли? Къде е майка ти?
Не, на полето е.
Майоре, не ми хитрувайте.
Не хитрувам, полковник, просто момчето нищо не знае.
Сега ще видим какво знае и какво не.
Как е името на твоя крал?
Иска да кажеш името на краля му.
Кралят ли? Знам го, Франческо е.
Грешен отговор.
Нашият крал се казва Виктор-Емануил II.
Искате ли вие? - Не.
Като лъжец ли да ви третирам?
Направете го в името на краля си.
Хайде.
Действай, казах!
За Савоя, хайде!
4 МЕСЕЦА ПО-КЪСНО Някъде на юг
Чудесен плат, погледнете. - Така е.
От него ще ви ушия панталон. - Трябва ми куртка.
Ере, носи ножиците. Купувате ли го?
Хванали са я!
Бързо, идвайте!
Заловили са бандитката!
Бързо!
Хванали са я да обира къща.
Гвардейците са я пипнали! Бързо, хванали са бандитката!
Пуснете ме!
Значи си имала цици.
Според протокола: Мария Капитанио,
е издирван престъпник, член на бандитски отряд,
известен под името "Бандата на блудниците",
отговорен за 3 убийства и 24 грабежа.
По заповед на нашия крал Виктор-Емануил II,
се постановява смъртна присъда на всеки член от бандата
чрез незабавен разстрел.
Тишина!
По местата!
Не!
Прицелете се!
Не.
Отбой!
Най-накрая.
Така, така.
Гадина.
Какво правиш? Стой!
Така, така, така.
Имаме си още един бандит.
Какъв славен ден, нали?
Сгрешил съм, имаме си половин бандит.
Назад!
Хванете я!
Развържи ме, хайде, по-бързо!
Да вървим, ела!
Дръжте я!
Мръсница!
Бързо!
Да се разделим.
Значи си от бандата на Скиавоне?
Защо не отговаряш?
Разбираш ли ме? С кого си?
С Пепино, работя с него.
Пепино, кой е това? Мъжът ти?
Бандит ли е? - Той е шивач.
Шивач?
Името ми е Мария и аз съм от блудниците.
Аз съм Ере.
Ере, трябва да се махнем оттук. Отиваме при другарите ми в планината.
Там ще сме в безопасност.
Хайде Ере,
сега северняците и теб ще погнат.
Циклоп, аз съм! - Ами крясъка на пъдпъдъка?
Не го мога. - Ти държеше да имаме сигнал.
Следващия път като изкудкудякам ще ме гръмнеш на място.
Тази коя е? - Тя е с мен.
Чичила, виж кой се върна.
Ти коя си?
Аз съм Ере.
Чия? - Чичила, остави я на мира.
Войниците ме пипнаха, а тя ме спаси.
Бандит ли е?
Тебе питам, отговаряй.
Бандит ли си? - Не е, остави я най-сетне.
Говори ли? - Малко. Но може да върти ножа.
Сразя крака на пиемонтското прасе, както аз коля кокошките.
Не говори, но със сигурност яде.
За какво ни е? Не я знаем каква е.
Спаси ме и остави господаря си. Какво трябваше да направя?
Да я оставя в гората ли? - Ами ако ни прецака?
Сръчна е и ще ни е от полза в бандата.
Мислиш ли? - Ще видиш.
СЛЕД 8 МЕСЕЦА Накъде на изток
Каняцо.
Каняцо!
Чуваш ли?
Видя ли ги? - Да, мисля, че са те.
Какво става?
Дръжте ги!
Фотографе, сега ще се забавляваме.
Хайде, ставай.
Фотографе, готов ли си? На тоя скоро усмивката ще му изчезне.
Да, готов съм!
Усмивка.
Ако излезеш добре на фотото, ще го пратим на женичката ти,
вдовицата.
Не мърдайте за секунда.
Не можеш да ме убиеш, искам да ме съдят.
Не мога да те убия?
Че защо?
Касапин, кажи му стихотворението да се кротне.
А поезия?
Лично,
от милостивата ръка на нашия крал,
Виктор-Емануил II,
бях дарен с властта да изцелявам болката,
която тормози нашата земя.
Бла-бла-бла...
Готина усмивка, нали?
Мурат!
Не ме ли помниш?
Аз съм Паскал. От Втори пехотен полк.
Сражавахме се рамо до рамо. Не ме позна, защото изглеждам ужасно.
Огледай ме, Мурат, знаеш ме.
Аз съм Паскал, спомни си, Мурат.
Хубаво ме виж.
Не си те спомням.
Не си спомням.
Касапин...
познавахте този бандит, нали?
Какво е чувството?
Ами ти, фотографе?
Какво е чувството, когато правиш фото първо на живия, а после на заклания?
Харесва ли ти?
Как ти харесват, преди или след?
Отговаряй.
Фокусирам се повече върху... - Няма никаква разлика.
Грешникът само гроба ще го изкупи.
А ние сме грешници,
също като тях.
И ти си такъв.
Ами войната?
Мъже от една и съща банда изправени един срещу друг, това е войната.
Войната ни кара да се изяждаме един друг,
като бездомни кучета.
Няма никакво единство. Единството са празни приказки!
Какво, шубето ли те хвана, фотографе?
Хайде, бягай.
Каняцо! Тръгваме.
Ида.
5 ДНИ ПО-КЪСНО Някъде на запад
Добре, че те срещнах, Пепино. Направи яката по-високо.
Мери хубаво, защото доста съм отслабнал.
На фронта не ви ли хранеха? - Животът на войника е тежък, Пепино.
Но сега, с раждането на сина ми, ще възвърна форма.
Така че, уший го по-широк. По-голям, Пепино.
Филу, излез от тази карета да подишаш малко чист въздух.
Джустино, уморена съм, горещо ми е и умирам от глад.
Дръж се, любов моя, Пепино тъкмо приключва.
Давам ти дума, за вечеря ще сме на вилата.
Майко мила, градът ни прави лениви.
Докато тук, в планината, сред този чист въздух...
Помниш ли фермата ми, Пепино? - Разбира се, бароне. Идвах с баща си.
Колко хубави спомени.
Между другото, да си виждал Анджело, уредникът на фермата ми?
Да, бароне. Но вече не работи във фермата ви.
Защо? - Върна се в родината си.
Тези говеда, слугите ми, нищо не ми казаха.
Какво да ви кажат, бароне.
Гладен и недоволен фермер издържа по-малко от майска ягода.
Акълът не ми го побира, как някой, като Анджело може да е недоволен.
Сеньор бароне, войната, данъците, работниците са нещастни.
Разбирам. - За един залък ще те застрелят.
Разбирам.
Каква жега само.
Тото, дай виното.
Бароне, бандитите воюват,
но от това печелят само богатите, а не ние, гладуващите бедняци.
Разбирам, Пепино, но не се тревожи, всичко е въпрос на време.
Нормално е да има разруха след труса.
Гледай.
Ако раздрусам чашата, какво става с виното?
Клати се, клати...
... и накрая се успокоява.
Джустино, да си ходим! - Идвам, животът на живота ми.
Важното е чашата да е в здрава ръка.
Да пием за сина ми,
и за славното му бъдеще,
което го очаква, като поданик на обединеното кралство на Италия.
Джустино!
Каква прекрасна гледка.
Тази карета ще е пълна със златни монети.
Колко са? Още двама или трима?
Според мен са петима.
Без един, другият още стреля.
Да се разделим. Ти и Чичила оставате тук.
Ти ме прикривай и граби, каквото намериш.
Живот мой, тук съм.
Какво правиш?
Когато си с мен, няма от какво да се страхуваш.
Бароне, добре ли сте? Май убих един, там са на хълма.
Поеми юздите и бъди готов.
Потегли, но бавно и леко.
Живот мой, вземи това.
Вдигаш петлето, прицелваш се и стреляш.
Какво петле? - Любов моя, това петле.
Сама ли ще ме оставиш? - Що за мисъл, Филу?
Това е отклоняваща военна маневра. - Значи бягаш?
Филомена, обиждаш ме. Скривам се и ги изненадвам.
Ще ги хвана неподготвени, само заради теб.
Не! - Ти си всичко за мен.
Дръж коня. Какво стоиш? Хайде, скачай вътре.
Сребро, не е зле.
Петлето, какво петле?
Недейте, моля ви.
Ще му вземем добри пари.
Имаме си халка.
Само висулката остана.
Браво, знаех си, че ще успееш.
Благородничка и то влиятелна.
Богаташка. - Нима? Някоя важничка?
Чия дъщеря си, хубавелке?
Дъщеря съм на дон Масино Бранчифорте.
Баща ми е земевладелец и е много богат.
Гадината, която кара селяните да умират от глад.
Знаеш ли какво правим с благородници като теб?
Ето това. Май е на мъжлето ти.
Сега е твой ред, надут корем.
Малката има право. - За какво?
За това, че ако я заколим, ще си останем само с това.
Ами, ако я оставим жива? Колко ще й вземем?
Още няколко кесии с дукати. - Не само.
Зацепих, много златни монети. - Точно така.
Скъпичко струва, а това вътре сигурно двойно.
С ваше позволение, Дон Масино има много злато,
но не за дълго.
Присъединил се е към новото кралство.
Така че цялото му злато отива за пиемонтизацията.
Ще получи хартиените пари.
Италианската лира.
Ти откъде знаеш? - Аз съм шивачът на господата.
Когато останем насаме, стават приказливи.
Ако ми позволите, мога да ви помогна.
Браво на терзията.
Сержант, полковника вътре ли е? - Да, там е.
Мирно, мирно.
Пипаш рога, после ябълката, после мен.
Пипаш рога, ябълката, после мен.
Не ме гледай, не ме гледай.
Пипаш рога, после ябълката, после мен.
Казах, пипаш рога, ябълката, после мен!
Пипаш рога, после ябълката, после мен.
Изчакайте ме тук.
Пипаш рога, ябълката, после мен.
Рогът, ябълката, аз.
Мирно.
Майоре!
Така, така, така...
Обличай се, живо!
Добре, и така...
Така, така, така.
Виждам, че ставаш все по-бърз.
Обявиха ги за издирване едва преди две седмици.
Острието колкото повече го лъскаш, толкова повече драскотини се появяват.
Много добре, приятелю мой. Ето ви парите.
Едно, две, три...
Едно, две, три.
Готово.
Добре...
С тези откупвам Каняцо, за да го свалите от издирваните.
Вие задържате парите, аз Каняцо.
Пито - платено.
Каняцо струва повече.
Но той обезглави бандитите.
Мисля, че това е достатъчно. - Това го решавам аз.
Направете ми една голяма услуга.
Бандата на курвите, блудниците.
Укриват се някъде наблизо, но още не знаем къде.
Доведи ми ги
и считай Каняцо за свободен.
Не.
Каняцо вече е свободен.
Искам главите на тези жени преди червеите да оглозгат този.
Колко?
Петстотин за трите блудници
и още триста
за главата на мръсницата, която ме поряза.
Крака ми.
Внимателно!
Няма спокойствие. Шило ли имаш? Сядай и кротувай.
Това е Касапинът.
На страната на северняците е, и ловува нас - бандитите.
Когато ни залови, ни разчленява и снима.
За да знаят всички, че е безпощаден.
Затова всеки се страхува от него.
Какво си сторила? - Не го прави!
Този револвер...
... вносен е.
Шест изстрела един след друг. Надежден и точен.
Рядък екземпляр.
Жалко, че има само един куршум.
Мъжлето ти явно много те е обичало.
Лучия е експерт в това.
Пушката й е английска. Лучия, разкажи й за нея.
Какво има за разказване. - Хайде де.
Разказвай.
Взех я от един англичанин,
но не кой да е.
Беше на съпруга ми.
Той беше капитан от английския флот, богаташче.
Беше брак по сметка, уреден от семейството ми.
Не е зле. - Пробвайте тази.
Сърцето ми обаче принадлежеше на друг,
на Доменико.
Виждахме се повече от година, без никой да разбере.
Никой.
Но не ни е било писано да сме заедно.
Бях принудена да се подчиня и да сведа глава.
Трябваше да вляза в ролята на неверницата,
получила милост, от човека, който я бе обезобразил.
Копелето за целия ни брак така и не ме докосна.
Но аз знаех, че е той.
Може ли и аз да опитам?
Убедена ли си? Нека ти помогна.
Искам сама.
Както желаеш, скъпа моя.
Внимавайте с отката, не искаме да се озовеш в езерото.
Дано в стрелбата да ви бива, за разлика от готвенето.
По-зле няма накъде.
Ще се учудя, ако уцели поне дървото.
Всичко наред ли е, сеньора?
Пушката е малко тежичка,
добре, че не се налага да затварям око, за да се прицеля.
Наблюдавах този червей.
Всеки път, когато я чистеше и зареждаше,
чистеше и зареждаше...
Осъзнавах на какво се обричам,
че се превръщам в престъпник.
Но с това оръжие в ръце, се чувствам недосегаема.
И как завърши всичко?
Побягнах в гората,
където открих дружките си по неволя,
с много по-сериозни проблеми от моя.
Красиви зъбки имаш.
Знаеш ли колко мога да изкарам от такива зъби?
Затваряй си устата.
Не спреш ли да мрънкаш мила, ще ти ги извадя един по един.
Млъквай, казах. - Остави я, трябва им цяла,
инак никой няма да я купи.
Да не си решила да я сватосваш за втори път?
Хайде да направим нещо.
Какво по-точно? - Много е просто,
всеки, ще дари оръжието си в името на новата ни банда,
за да я защитава и да остане единна.
Завинаги.
Как ти звучи?
Като пълна глупост.
Не, идеята си я бива, участвай.
Каква тъпотия.
Добре де, схванах.
Спътникът ми не е толкова далекобоен, като на Лучия.
Става. По-добре е от нищо. - Мери си приказките.
Този сърп ме освободи. Няма да свали негодника от 300 крачки,
но ако се окаже между чатала на мъжа,
повече няма да е такъв.
Десетина си заминаха, нали Цикадина? - Да.
Петима Бурбони, двама Пиемонтци... - И един Гарибалдиец.
Знаеш ли защо Мария ми вика Цикадина?
В полята, където живеех, точно когато цикадите започваха да свирят,
всеки божи ден,
бях насилвана от полския надзирател.
Щом му се приискаше,
той идваше, сграбчваше ме
и ме завличаше в сайванта.
Мърдай.
Влизай.
Баща ми години наред го оставяше да прави с мен каквото си поиска.
Затваряше си очите за една купичка на масата.
Но един ден всичко се промени,
и очите му трябваше да се отворят широко.
Свиня.
Оттогава мразя цикадите.
Както и Гарибалдийците.
Веднъж се изгубих в полето и мярнах в далечината червена риза.
Скрих се сред скалите, но той ме видя и ме приближи.
Говореше странно, едва му разбирах.
Но едно беше ясно - харесваше ме.
Искаше да избяга с мен.
Започна да ми говори за Единството.
Единството? - Да.
Какво единство? - Кой го знае, между нас явно,
защото ме събори по корем и се опита да ми мине отзад.
Отзад...
Отзад? - Отзад!
Както го правят овчарите с овцете.
Пръчът му с пръч, искаше да се възползва от момента.
Разказваше колко хубаво нещо е Единството,
което се получавало, когато северът се събирал с юга.
Точно като нас.
Да, той отзад,
а аз нагъзена отпред в името на Единството.
После?
Нищо.
Доста прекали с това единство.
Взех и го кастрирах, и запазих инструмента му.
Значи, всички тези са...
Ти как мислиш, миличка?
Ами ти, Мария?
Аз...
Ще оставя това.
Беше на мъжлето ми, бандита Нинко Нанко.
Кой е Нинко Нанко?
Нинко Нанко не беше от приказливите,
но погледът му,
те разчиташе като книга.
Веднъж пристигна в селото ми заедно със своите другари,
за да си хортува със селяните.
Наблюдавах как осанката му се носи под изгарящите лъчи на слънцето.
После ме погледна и направо умрях.
Не знаех какво да правя и го последвах.
Просто така.
И се превърнах в жената на Нинко Нанко.
Мъртъв ли е? - Изпари се.
Никой не знае къде е.
Беше предаден от другарите си.
Сигурна съм, че е някъде в гората и сече главите на пиемонтците.
Виждаш ли това острие?
Идва от Ориента. Много кръв е проляло
и още много ще пролее.
Да, кръвта на невинните. - Ти да млъкваш, отивай да спиш.
За теб са невинни.
Аз ги наричам: "крадци".
Крадци, които дават на другите крадци да ограбват земите ни. Нашите земи!
Ти си шивач и шиеш дрехи, нали?
Това, което ушиеш, чие е? На шивача или този, който го носи?
Твои са, преди да ти платят, нали?
А на нас никой не ни плаща.
Те крадат земята ни, а ние си я връщаме!
Аз...
Нямам оръжие.
Дръж.
Вземи го.
Вече можеш да разкажеш и своята история.
Какво правиш?
Ере, познавам те, ти не си като тях.
Те са убийци.
Мислиш, че познаваш Ере?
Само защо ме откри?
Вече не съм същата.
Сега съм известен бандит и съм опасна, ясно?
Надутия корем не те прави саката.
Върви. Крак пред крак, така се ходи.
Мърдай.
Казах ти, без коня си не мърдам оттук.
Хубаво, но ако го убият, да не ми цивриш на мен.
Чичила, хайде стига. Конете ни трябват и ще останат тук.
Ще взема кобилата на шивача, и без това е куца.
На никой няма да липсва.
Терзия, донеси писалка и хартия.
Какво да напиша? - Ти писмото знаеш ли го?
Да знам го, мога да пиша. - Тогава пиши:
Скъпи дон Масино... - Скъпи ли?
Що да не го наречем "любими"?
Или "уважаеми", как ти се струва? - Хубаво де, ти го измисли. Хайде.
Дон Масино Бранчифорте.
Давай, че се стъмни. И тая има бая дълго име.
Писна ми. Идвай ти да драскаш.
Поне татко ти ще знае, че си ти. Само не ми се туткай.
Не издържам повече в тази пещера.
Искам у дома, моля ви!
"Почитаеми татко,
пише ви вашата Филомена."
"Аз станах жертва
на опасни бандити,
които ме държат в плен и ме тормозят."
"Ако искате отново да ме прегърнете,
ще ги умилостивите с..."
Какви са тия 300 дуката? 300 хиляди пиши.
Той няма толкова. - Има ги.
Ами, ако наистина ги няма? Добре, тогава пиши...
Пиша ги хиляда и толкоз.
Ало, бременната, за хиляда дуката няма да си цапам пушката,
ами ще ти попилея мозъка, хитрушо. - Пиши 3 хиляди.
Луда ли си? Тая ми взе здравето.
Пиши 5 и точка.
Какви ти 5? 10 хиляди да пише. - 5 хиляди.
3, казах! - А аз казвам 10.
Кукувица ли ти изпи акъла?
Нали искахте доказателство за пред баща й?
Ето го.
Да се връщаме.
Я, какво си имаме тук.
Женски нещица,
но без тяло.
Благородница е.
Отвлекли са я.
Дали са били блудниците? - Да.
Сега си имат заложница.
Знаеш ли Каняцо, голяма услуга ни правят.
Ако момичето е при тях, значи е жива.
Открием ли момичето, намираме гърнето със златото.
А така поне знаем къде да търсим.
"Ако искате отново да ме прегърнете,
ще ги умилостивите с..."
Това, миризливо козле, Джустино Фортунато!
Дяволите да го вземат и него и макарона му в гащите.
Проклет да е,
само бандити и отвличания ми липсваха.
Какъв лигльо и пълен идиот. Направо не издържам.
Влез! - Ваша светлост, ковчежниците са тук.
Много добре, идвам.
Кажи ми, видя ли момичето ми?
Как е тя, много ли е...
Колко точно?
Значи е въпрос на дни, какво да се прави.
Предайте това на бандитите,
малка компенсация, докато Филомена роди.
После, евентуално ще преговаряме за откупа.
Разбрахме ли се? Взимай.
Моите почитания, дон Масино, добре ли си починахте?
Благодаря ти, синко, и още как. Радвам се, че си тук.
Окото ми зърна златото ви и рекох на слугите си
да поставят и моето там, за общото единство.
Правилно си постъпил. Сега остава и армейците
да потвърдят договорът ни. - Нямам търпение, тате.
Шивача къде духна?
Северняците вече идват.
Какво й става? - Много се е надула, май ще ражда.
Само това ни липсваше.
Само да си гъкнала или да се опиташ да се плодиш,
и ще ти клъцна гръцмуля.
Разтоварвайте.
Дъщеря чудо имате. Сърцето ми трепва като я видя.
Простете, Дон Масино,
но вече забравих как изглежда.
На майка си се е метнала, мир на праха й.
Новини от манастира? Как е тя? - Добре, добре.
Хапва си, и наддава. Признак за добро здраве.
Прекрасно. Внуците ви ще са силни мъже.
Така е.
И кога очаквате да се състои нашият съюз?
Много скоро. - Скоро, но кога?
2 месеца минаха от последното "скоро". - Закъде бързаш, синко?
На Филомена й бе необходим период на мир и покой
сред обществото на монахините, за да може за брачното ложе
да е чиста не само телом, но и духом.
Ернесто, тя изгаря от нетърпение,
също като вас.
Душа моя, любов моя!
Можем да й помогнем само, като финализираме нашата сделка.
Сега подпишете, хайде.
Разбира се, Дон Масино, а кой говореше да не се бърза?
Сега ще станете много по-богат.
Правя го за вашите деца - моите внуци.
Един дукат? Ти шегуваш ли се?
Аз ли съм виновен, че не я иска? Докато не роди, не я ще и това е.
Как не я ще? Целият тоя зор на вятъра ли беше?
Ще ви кажа защо, защото избягах!
Барон Джустино Фортунато ми беше братовчед.
Срещахме се тайно, защото съм сгодена за друг.
Решихме да избягаме,
защото баща ми разбра за нас и искаше да ме изпрати в манастир.
По-добре да мръдна, че ще й изям езика като хляб.
И точно когато бягахме вие го убихте!
Вие сте зверове! Зверове!
Твар дебела, защо мълча досега?
Лучия, успокой се, нека помисля. - Какво ще му мислиш?
Утре ако роди всичко ще се нареди. - Ами ако роди след седмица?
Нали ги видя? Ще сменят златото за хартийки.
И за какво са ни тия хартийки? Вие даже да пишете не можете.
Ти да не би да можеш да пишеш? Видяхме те колко можеш.
Хартията също има стойност.
За мен тя няма стойност.
Палиш я - става на пепел, препикаеш я - става на каша.
А златото и в огън и вода си остава злато.
От една страна е богаташът с истинските кинти,
а от другата - Гвардията с фалшиментото.
Знаете ли какво предлагам?
Да ги вземем и двете.
И фалшиментото,
и истинските.
Добре.
Господа, от името на Негово Величество Виктор-Емануил II,
ви предавам облигациите на стойност от 27 милиона лири.
Разделени на шест различни номинала от банкноти на Новото кралство.
Двадесет и седем милиона... - Точно така!
Полковник, разбрахме се за еквивалент от 30 милиона.
Дон Масино, много е просто.
Всичко беше съгласувано с вашия нотариус.
Ти каза 30 милиона.
Не, сеньор, казах "почти 30".
Като извадим комисионната за обмена и новият данък за имуществото.
Точно така. - Но това си е пладнешки обир!
Петстотин хиляди дуката са планина от злато!
Известно ли ви е, полковник? - Може и така да е,
но за какво ви е планина от злато, когато според кралския указ,
земите ви ще станат свободни и всеки може да ги купи?
Всеки, разполагащ с текущите парични средства.
Като вас.
Добре.
Влезте! - Дон Масино, дъщеря ви пристигна.
Какво, по дяволите, търси тук?
Майко божия!
Татко! - Добре си е похапвала.
Скъпа, какво правиш тук?
На какво се дължи тази преждевременна визита?
Добро утро, господа. Не мърдайте или ще й прережа гърлото.
Спрете! Ще застреляте дъщеря ми. - И не само нея.
Какво става, дон Масино?
Мърдай!
Това ли имахте предвид под "наддава"? Искам обяснение.
Помощ!
Кой е тоя дългуч? - Явно младоженецът, рогоносецът.
Ако веднага не ми обясните,
ще скъсам всички документи, ясно ли ви е?
Ще млъкнеш ли, идиот?
Татко, простете ми.
Огън, стреляйте!
По дяволите, момчета, да се махаме.
Роджеро, Антонио!
Къде отивате?
Ето ги.
Мария!
Прости ми татко!
Ти си виновна, тъпа курва.
Пази куршума.
Мария, тука са истинските пари.
Взимай ги.
Мария!
Тук съм.
Ще те издърпам.
Мария, трябва да бягаме.
Мария.
Вземи го заради мен.
Махай се.
Изчезвай.
Знай коя си,
и на чия страна си.
Умираме силни.
Мария.
Цикадина, да се махаме.
Да бягаме.
Ере...
Хайде, момчета.
Росарио, потърси другите там.
Виж какво си имаме. Идвай, фотографче.
Остана само да й отрежем главата.
Каква красива бандитка.
Каняцо, виж го тоя заек.
Хайде да го хванем, дръж го Каняцо!
Не е нужно да ме убиваш.
Ще кажа на Касапина, че съм те намерил мъртва.
Повярвай, знам го, той е луд.
Щом си го е навил на пръста ще те намери, няма да се откаже.
Няма да си хабя куршума за теб.
Кажи му къде е бандитката,
иначе много ще те боли.
Виждаш ли?
Накарай това псе да млъкне!
Не, моля те, само не кучето! - Млъквай.
Затвори му устата.
Разкарай това куче.
Разкарай го.
Махни го от мен.
Махни го ти казвам, разкарай го.
Майоре.
Толкова вода изтече,
а още не сте се научили как да дърпате юздите на вашите каторжници.
Качвайте сандъците в каретата.
Искам да напусна това място, тук започва да вони.
Живо!
Хайде!
Така, така, така.
Къде е мръсницата?
Къде?
Така, така, така...
Мръсница.
Какъв празник само.
Всичко наред ли е?
Наред е.
Хубаво.
Качете се при мен.
Настанявайте се.
Сега сме сред джентълмените. Разполагайте се, мосю.
Така, така, така.
Съжалявам за приятеля ви, но за моя вкус прекалено лаеше.
Едно, две... Готово.
Добре, да вдигнем наздравица.
За Дон Масино,
който похарчи цяла планина с пари, за да купи собствената си земя.
Знаете ли защо предпочитам вашата компания,
пред тази, на слабоумните богаташи?
Защото сте хитър.
Изпълнявате заповедите ми, без да вземете и една златна монета.
Въпреки, че сте си я заработили.
Ние...
Ние с вас сме приятели,
Мурат.
Да.
Това е известна фамилия,
и все пак сте невежа и бивш бурбонски привърженик.
Имате право, полковник,
аз съм невежа и бивш бурбонец.
Но като кучи син, какъвто се явявам,
веднага разпознавам кучите синове, като мен.
Дори умело да се прикриват,
зад красиви униформи,
саби,
дълги мантии и бели жребци.
Да.
Дори те да са,
доколко ми е известно,
осакатени, полу-кастрирани,
крадци.
Разбираемо ли говоря?
Не смейте да ме предизвиквате, да не сте посмял.
Защо? Иначе какво? Какво ще направите?
Ще ви принудя отново да смените флага.
Аз нямам флаг.
Смятах ви за по-хитър.
Аз нямам господари!
Това е за моя приятел.
Касапин,
искате ли снимка с полковника?
Не,
направи му фото за Негово Величество.
Какво?
Върви, той те очаква.
Да вървя, значи?
С ваше позволение...
Реджинела.
ГОДИНА ПРЕДИ ТОВА В една гостилница
Реджинела, виж какво ти нося.
За мен ли е?
За теб и никой друг.
Какво правиш, нещастник? Остави ме.
Не можеш да ми го причиниш! - Остави ме.
Остави я, Мурат!
Малоумник!
Борих се за теб, за твоята любов!
Каква любов? Пусни ме. Между нас всичко свърши.
Махай се!
Пиян си.
Нещастнице! Рано или късно ще се върна.
Ще те разкъсам и ще ти изям сърцето.
Ще го дъвча на малки хапки.
Проклета да си.
На малки хапки!
Курветина!
Тури, затваряй вратата. Отивай да спиш!
Отидоха ли си?
Ела.
Ела де.
Хайде.
Стига ни за днес, ела.
Хайде.
За Савоя, хайде!
Не. - Действай, казах!
Хайде!
За Савоя, хайде!
Стреляй!
Хайде!
Не!
Това вече не ви трябва.
Да тръгваме, тук няма бандити.
Копеле мръсно.
Ти уби невинния ми син
и искаше да ми изтръгнеш сърцето.
Нали?
Сега аз ще изтръгна твоето.
ТЯЛОТО МИ ЩЕ ВИ ЗАКОПАЕ
Превод и субтитри Наталия Георгиева
© 2021 Translator's Heaven subs.sab.bz
Искате да правите субтитри? Заповядайте при нас: subs.sab.bz