“Скъпа, аз не живея без теб.” Ърнест Хемингуей
ПОСЛЕДНОТО ПИСМО ОТ ЛЮБИМИЯ
Всичко ще е наред, скъпа.
ЛОНДОН, 1965
Г-жо, прекрасно е да ви видя. Добре дошли вкъщи.
Джени, това е Г-ца Кордоза. - Да, благодаря ви.
Нека покажа стаята ви.
Подготвена е както харесвате.
Радвам се, че си вкъщи.
Лека нощ, скъпа Джени.
Лека нощ, Лорънс.
Лари.
Наричаш ме Лари. - Лари.
Хей.
О, здрасти… Интересно, че си тук.
Аз всъщност…
Трябва да се оправям за работа…
Ще те помоля да…
Всъщност сме у нас…
По дяволите.
В такъв случай- мирувайте, Г-не. Няма проблеми.
Ще се радвам пак да се видим. Тоест…
Снощи беше чудесно. - Работата е там, Роб…
Не се казвам Роб.
Андрю. - Андрю.
Скоро излезнах от сърцераздирателна… И ти благодаря…
Мога да ти дам номера си. - Или пък не.
Така ще избегна чувството за вина, а ти- мрачния отказ.
Чувствам се използван. - Добре дошъл в моя свят, Роб.
Не съм Роб. - Андрю.
По дяволите, извинявай.
Е, Андрю…
Беше ми приятно и ти желая хубав ден.
Ели? - Да.
Как върви?
Оперативката е след 5 минути. - Ник?
Ник! - Не говоря с теб, Ели.
Ще си изпусна нервите. - Какво съм направила?
Разбирам, имала си трудна година, но не е готино да се държиш така.
За какво говориш? - Пак ни заряза снощи.
Изчезна с някакъв тип! Знаеш ли как се почувствахме?
Съжалявам. - На рождения ми ден.
Много съжалявам, Ник.
Наистина.
Изглеждаш стресиран.
Мери Елън почина и Джанет иска да го отразя.
Кога? - До Неделя.
Не, кога е починала? - Онзи ден.
Колко тъжно! Как? - От възраст.
И аз искам така да си отида. - Защо не го поема аз?
Имам 2 часа редакция и после съм свободна.
Става ли?
Добре. - Считай бремето си за облекчено.
Добро утро. - Добро утро.
Как сте? - Чудесно.
Здрасти. - Здрасти.
Как си? - Добре, мерси.
Пиша статия за най-дългогодишната ни редакторка.
Скоро почина. - Така ли? О, не…да…
Разбрах, че е дарила писанията си за архивите.
За колко часа имате среща? - Аз работя тук.
Пак ви трябва среща. - Дори и за персонал?
Не може всеки да влиза в архива. - Дори и да работя тук?
Да, съжалявам…
Ако отидете онлайн, може да прегледате каталога ни
и да решите какво ви трябва. - Правила съм го стотици пъти.
Тогава аз или колегите ми ще подготвим документите.
Тогава искам да запазя час.
Часовете се запазват онлайн чрез… - Сериозно ли?
…нашия онлайн портал. - Онлайн портал?
Знаеш ли какво? Благодаря и ще се видим скоро!
Ако можех и аз да изгубя паметта си.
Щях да избягам и да забравя, че се омъжих за Франсис.
Знаеш ли как е станало? Къде съм отивала?
Според Лари си излезнала да свършиш нещо.
Не знам повече, съжалявам.
Наистина ли не помниш нищо? - Откъслечни части.
Не знам как трябва да се държа…
Дори как се чувствам за живота си.
Не знам…
Скъпа, ще ти припомня.
Ти си чудесна, и забавна, и пълна с жажда за живот.
Имаш прекрасен живот и си най-добрата приятелка.
Богат, красив съпруг, който те обожава.
Защо нямаме деца? - Той често пътува.
Винаги съм ти завиждала по тази причина.
Всичко ще е наред, скъпа.
Междувременно, забавлявай се довечера. - Да.
Не вярвам! Харълд Уилсън?
Същият.
Кажи, че те е завел на някое помпозно място!
Тайна.
Любимото му място е Сицилия…
…затова партията има шанс да спечели.
Господа, много интересно, но всички се питаме едно-
какво харесва министър-председателят за десерт?
Скъпа, мисля, че пи достатъчно.
Но това е едва втора… - Заръка от доктора.
Само вода.
Като стана дума, наистина ли не помниш?
Ан! - Какво?
Какво ще кажете за по кафе? - Да, моля.
“ОТ “АРХИВ” ПОТВЪРДИХА ЧАС ЗА 11.”
Здрасти.
- Как си?
Ти? - Прекрасно.
Всичко е готово в читалнята.
Отлично. - Не допускаме храни и напитки.
Оттук.
Това е всичко от 1965 до около 1986-1987.
Това са личните й записки? - Да, би трябвало да са.
Мерси.
Ако може да добавя, много ми хареса статията ти,
за първите бракове и интернет срещите.
Наистина? - Да.
Особено за разликата между страстна и спътническа любов.
Не го осъзнавах преди.
Благодаря.
Радвам се, че мъките ми най-накрая помагат на някой.
И как човек като теб попада на работа в архива?
Всъщност учих “История на изкуствата”. Щях да правя докторат, но…
По някое време осъзнах, че ми харесва да категоризирам неща.
Хората го намират за странно…
“Моя скъпа и единствена любов.
Знам, че те е страх, но повярвай, досега не съм изпитвал подобни чувства,
и надали някога отново бих.
Не мога да живея само с част от теб,
затова ще приема работата в Ню Йорк.
Ще бъда на перон 2, гара “Мерлибоун”, Петък, в 7:15.
Ела с мен, скъпа. Избави го от неизживян брак.
Най-вече, избави себе си и сграбчи това, което е истинско.
Да, страшно е, но е по-добро от живот в лъжа.
Може да сме щастливи. Толкова щастливи.
Надеждата и моето сърце са в ръцете ти.
Твой, Буут.”
Всъщност, смятам… - Виж това!
Какво е? - Писмо.
В днешно време би изпратил съобщение.
Онлайн. - “Как е? Ела на гарата ако искаш.
#ПромениЖивотаСи, емоджи, картинка и усмивчица”.
Гадното е, че може да видиш кога са го прочели,
появява се един син знак и… - Това е най-гадното.
После минават 5 дни… - 5 часа…
Така де… - Дни ли казах?
Май да.
Може ли да видя плика, моля? - Да.
“Д.С.” Сигурно е тук по погрешка. - Какво ще го правиш?
Ще го изгоря. Шегувам се, ще го категоризирам.
Недей, ами ако го върнем?
Или издирим кой го е пратил.
“Мила Джей, знам какво ти коства всичко това.
Но знам и че е невъзможно да не се обичаме,
както е невъзможно земята да не обикаля слънцето.
Последният път те разстроих и се проклинам за това.
Безсилието ме влудява.
Времето с теб никога не е достатъчно.
Да се видим утре. Б.”
“Моя скъпа Джей,
все още сънувам танците ни в “Алберто”
и времето ни заедно на Ривиерата.
Фелипе казва, че съм като опиянен, мислейки за лятото.
Ако са ни дадени само мимолетни мигове заедно,
ще ги гравирам в паметта си, за да ги виждам така,
както виждам и ангелското ти лице.
Ти си винаги в мислите ми. Твой, Буут.”
6 МЕСЕЦА ПО-РАНО
Добър вечер.
Не забравяй, че ще закусваме заедно.
Един журналист ще идва рано.
Нека бъде обяд тогава.
Вечеря, скъпа. Ще вечеряме. - Лари.
Да не го усложняваме.
КЛУБ “АЛБЕРТО”
Мога ли да ви помогна?
Да, надявам се.
Изглеждам ли ви позната?
Опасявам се, че не.
Ами ако спомена името “Фелипе”? Означава ли нещо?
От полицията ли сте? - Не.
Защо питате за Фелипе?
Мисля, че имаме общ познат.
Бихте ли ми казали къде да го открия? - Не разбирате.
Фелипе претърпя инцидент.
Така и не се събуди.
Само да кажа, че обикновено затваряме в 17:00.
Колко е сега? - Почти 17:20.
По дяволите, добре…
Сега приключвам.
Всичко наред ли беше?
Да, така мисля.
Ако искам да видя още неща, трябва да поръчам…
Онлайн, по същия начин. - Онлайн.
Онлайн… - Да, същия…
Докъде отиваш? - Мазето.
Ако искам да потърся още писма? Може би има…
Ако искаш ми прати и-мейл, ще забързам процеса.
Мерси.
Превръщаш се в бунтар.
Хубав ден.
Хубава седмица.
Антъни О’Хер.
Да, ще пишете хвалби за съпруга ми. - Така ли?
“Феномен в търговията, несломим годишен оборот.”
Споделяте или инструктирате? - Надявам се, че съм безпристрастна.
Опитът говори, че няма по-безпристрастен от съпругата.
Така е.
Опасявам се, че Лари закъснява.
Може би не е чак толкова перфектен.
Мога ли да ви предложа питие?
Не, благодаря.
Г-н О’Хер. - Г-н Стърлинг.
Приемете извиненията ми. - Няма проблем.
Ще започваме ли? - Готов съм, когато и вие.
Не знам как успях да се отърва.
Ами вие, г-н О’Хер? Вие сте финансов журналист.
Външен кореспондент. - Къде сте били напоследък?
Леополдвил, основно. Бразавил. - Ужасно място.
И където нашият домакин има успешен бизнес.
Аз поне смятам… - Белгийците се справяха отлично там.
С уважение, бях там през 59-а, 60-та и пак през 62-ра…
Значи разбирате, че бунтовничеството е неприемлив отговор…
На векове потисничество?
Желанието за политически и географски контрол е разбираем…
Значи подкрепяте Г-н Мобуту? - Лари, Мобуту е диктатор. Съмнявам се…
Скъпа, наясно съм.
Достатъчно, твърде мрачен разговор за вечеря.
Жена ми намира всички теми, освен модата, недостойни за нея.
Пътувайки срещам всякакви хора. Всички искат да пътуват.
Направо ме карат да захапя пистолета и да дръпна спусъка.
Особено жените, Боже!
Разглезени богаташки, които нямат една мисъл.
Съжалявам, че ви разочароваме.
Боже…пиян съм. - Очевидно.
Ако пак се озовете в подобна компания по-добре си тръгнете навреме.
Надявам се мнението ви за разглезения ми живот
да не афектира статията за Лари. Извинете ме.
За бога, имам такова главоболие след снощи.
Толкова ли много пи? - Така ми се струва.
Г-н О’Хер. - Г-жо Стърлинг.
Какво правите?
Исках да ви дам…
…това.
Какво е? - Извинение.
Тогава, моля…прочетете го. - Дженифър!
Г-н О’Хер го е писал, способен е да го прочете.
“Г-жо Стърлинг…
Аз съм неблагодарна свиня.
Иска ми се да обвиня умората, или алергична реакция,
но се опасявам, че виновникът бе количеството алкохол,
който не бива да консумирам, както и бедните социални умения.
Наясно съм с тези недостатъци, особено в трезвите моменти.
Приемете извиненията ми. Вечно посрамен, Антъни О’Хер.”
Ако позволите, бих искал да заведа вас и съпруга ви на обяд.
Много мило от ваша страна.
Ще го обмисля. Дотогава ще ви върнем в хотела.
Не бих искала да получите слънчев удар. - Или алкохолно натравяне.
Да. - Моля.
Благодаря.
Лари.
Г-н О’Хер. - Г-н Стърлинг, как сте?
Добре, благодаря. - Г-жо Стърлинг.
Здравейте. - Как сте?
Добре, благодаря.
Кажете, има ли и Г-жа О’Хер?
Имаше, но сме разведени.
Моите съболезнования. Ужасна ситуация.
Деца? - Лари, за Бога!
Няма проблем, имам един син- Питър.
Имах симпатичен съученик на име Питър.
Английски.
Къде заминавате оттук? - Щом напиша статията, обратно в Лондон.
Извинете ме. - Разбира се.
Съжалявам.
Няма проблем.
Няма ли да пиете?
Не трябва. - Главоболие?
Заръка от доктора. - Толкова ли ви беше неприятно снощи?
Бих се чувствал по-добре на бойното поле.
Вие сте Уилям Буут от “Сензационни Новини”.
От Ивлин Уо? - Знам кой е Уилям Буут.
Наред ли е всичко? - Дългът зове.
Кажете, Г-н О’Хер, как са плавателните ви умения?
Благодаря.
Какво мислите?
Голяма е.
За гледката.
Виждате ли това?
Корсика.
Често ли пътувате? - Не и аз.
Идваме тук всяко лято, но след сватбата не съм пътувала,
дори и да видя семейството си. Лари пътува.
Как се запознахте?
На бизнес вечеря в Ню Йорк.
Бащите ни се познават. Покани ме на среща и приех.
Толкова просто?
Беше. Скоро се сгодихме, родителите ми бяха очаровани.
Защо? - Добър род, добра работа…
Тези неща са важни за вас?
Не са ли за всички? - Предполагам.
Разкажете ми за сина ви.
Синът ми?
Живее с бившата ми жена, тя го пази от лошото ми влияние.
Защо смята, че е лошо?
Защото изневерих.
Сигурно ви липсва.
Много.
Чудя се дали пак бих го направил, ако знаех колко.
Затова ли пиете?
Не опитвайте да ме спасявате, Г-жо Стърлинг. - Кой е казал…
Излъчвате милостива енергия, прави ме неспокоен.
Надали съм първата. - От вас ще стане журналист.
Обичахте ли жена си?
Мислех, че да, но бяхме млади, не знаех какво е любов.
Обичали ли сте някого изобщо? - Синът ми. А вие?
Аз съм омъжена.
Така е.
Ако искате да знаете, с Лари сме напълно доволни.
Радвам се да го чуя.
Журналистически отдел.
Здравейте, може ли да говоря с Ели Хауърд?
На телефона. - Здрасти, Рори от архива е.
Намерих нещо, което мисля, че искаш да видиш.
Здрасти, здрасти… С дъвка ли си?
Не допускаме дъвка в читалните.
Глътнах я. - Чудесно.
Открих друго писмо.
“4 сутринта е и не мога да спя.
Лудостта ме поглъща, представям си как той лежи до теб,
как има право да те докосне, да те прегърне,
а аз бих дал всичко за тази свобода.
Ако не мога да те имам, ще живееш в мислите ми.
Миризмата ти, косата ти, как се усмихваш на шегите ми.
Скъпа Джей, едва дочаквам утрото. Твой, Буут.”
Определено е…
…подобно. - Същият плик и почерк.
Трябва да знам развръзката.
Това означава, че денят и на двама ни е прецакан.
Колко прецакан точно? - Трябва да знам дали има още.
Да...
Проблемът е, че за да намерим още, вероятно трябва да влезем в архива.
Чудесно, да вървим! - Трябва ни специален достъп.
Как се урежда?
Попълва се формуляр, после и друг всъщност…
Не звучи трудно. - Нека видя какво мога да направя.
Благодаря ти.
Супер. - Супер.
“Скъпи Г-н О’Хер, или да ви наричам Буут?
Лари замина неочаквано в чужбина.
Изглежда и двамата сме заточени тук, докато се върне.
Вие дори нямате плажно облекло. Колко неловко.
Желаете ли да се видим днес?
Знам един магазин, който може да реши проблема ви.
Ваша, Джей.”
“Скъпа Г-жо Стърлинг, или да ви наричам Джей?
Благодаря за поканата и за избавлението. от хотелската стая.
Бих искал да върна жеста.
Не познавам местността, но ако предложите място,
ще ви забавлявам с бедните си познания по френски.”
“Скъпи Буут, радвам се, че ви изведох на слънце.
Приемам поканата ви.
Може да се видим в града и да обсъдим общите проблеми,
които имаме с местния език. Свободен ли сте в Четвъртък?”
“Свободен съм в Четвъртък, както и утре, и деня след това,
както и деня след това.
До завръщането на Г-н Стърлинг може би ще обходим целия бряг.
Кажете по кое време е удобно. Буут.”
Благодаря. - Моля.
Какво ще правим?
Игра на Пикник?
Играех я със сина си. Знаете ли я?
Трябва да затворите очите си.
Хайде, затворете ги.
Намислете си любимо място.
Истинско или въображаемо? - Няма значение.
Представете си, че имаме всичко нужно- одеало, сирене…
Хляб? - Да, и наблизо има река.
Река... - Синът ми обича да лови риба.
Надявам се не възразявате да опитаме и ние.
Опасявам се, че не знам нищо за риболова. - Затова ще ви науча.
Как се справям, Г-н Буут?
Оказва се, че сте природен талант. - Разбира се.
Хващате пъстърва. - Акула.
Акула, отлично.
А след това…
Правя ви огърлица от зъбите на акулата.
Сувенир.
Талисман.
Да пробваме пак.
Благодаря за прекрасния следобед.
До следващия път.
“УРЕДИХ ГО ЗА УТРЕ В 6. БЪДИ ТАМ. МЕЖДУ ДРУГОТО, ТОВА Е РОРИ.”
“МАМКА МУ, СТРАХОТНО.”
“СТРАХОТНО. Е.”
Изпращам статията за Мери Елън. Има и още нещо.
Докато я проучвах, попаднах на стари любовни писма из нещата й.
Не знам как са се озовали там, но ги разучавам за нова статия.
1965г. Забранена афера.
Толкова са прочувствени, не съм чела такова нещо преди.
Ще я имаш до Петък.
Мадам, Г-н О’Хер още не е готов.
Предложи да го изчакате тук, или да се качите горе.
Стая 302.
Прекрасна изненада.
Съжалявам, подраних. Може би трябваше да изчакам долу.
Напротив. Заповядайте.
Няма да се бавя.
Точно щях да се бръсна.
Имам ли време? - Разбира се.
Наред ли е всичко? - Да, напълно.
Получих обаждане.
Лари се прибира довечера.
След това заминаваме за Лондон.
Разбирам.
А какво искаш ти?
Съжалявам.
Боже.
Дженифър.
Г-жо Стърлинг, това дойде за вас.
Благодаря.
“Скъпа Джей, знай, не те отблъсквам. Не съм желал друга повече,
но когато ме погледна, нещо се промени.
Уплаших се, че страстта ще ни унищожи.
Ти си чисто, изумително създание, и не желая да те омерзя.
Затова, оттогава се мразя за това, че постъпих разумно.
Разбери, спонтаността е прекрасно нещо, но често води до разочарования.
Ако поемем по този път, нека го решим заедно.
Пишейки, мисля за теб, а сърцето ми трепти.
Каквото и да стане, нека оцелеем заедно.
Ще ме откриеш в Пощенския парк, в Петък в 18:00. Ще те чакам.
Искренно твой, Буут.”
Фелипе!
Как си? - Добре.
Това е Дженифър. Фелипе е приятел. - Приятно ми е.
Как е? Добре?
Приятно прекарване! - Благодаря!
Наздраве. - Наздраве.
Оше по едно. - Ела, Г-н Буут. Танцувай с мен.
Забавлявай се, приятелю.
“Сграбчи този честен, истински и безкраен миг.
Да, плашещо е, но да живееш в лъжа е по-лошо.
Ще бъдем щастливи. Толкова щастливи.”
Хей.
Подранила си. - Да, вълнувам се.
Виж, не мога да гарантирам нищо.
Благодаря, че го уреди.
Преди да влезнем, трябва да се събуеш.
Сериозно ли? - Шегувам се.
Много си забавен.
Тук е всичко некатегоризирано. - Леле-мале…
И…
Това са нещата от 1964 и 1965.
Можеш да вдигнеш.
Не е важно.
Ще ми помогнеш ли? - Да, естествено.
Внимателно.
Ами тези? - Не, без тях.
Да ти помогна? - Моля.
Значи… - Да…
Да започваме? - Да.
Да започваме.
“Скъпа Джей, живея за твоето почукване на вратата.
Част от мен постоянно го чака.
Не мога да работя, мислите ми са обзети от теб.
Какво значение имат войната и световната политика?
Ако продължаваме така, скоро ще пиша за градинарство.
Затвори очи. - Времето напредва, Г-н Буут.
Толкова ли ще е страшно ако закъснееш?
Ще остана докато сянката стигне коленете ми. - Талията.
Коленете. - Добре.
Очите.
Затвори ги.
Палатка, в дълбините на природата.
Щом настояваш.
Спим върху легло от листа, къпем се в реката.
А когато слънцето залезе…
…запалваме огън.
Слава богу, умирам от глад.
Какво ще ядем? - Диви плодове.
Например?
Бъз, къпини…
Може би глухарчета.
Перфектно.
Лека нощ, скъпи Буут.
Какво? Какво има?
Не искам да си тръгваш.
Ами ако избягаме заедно? - Къде?
Какво мислиш за Ню Йорк?
Обичам Ню Йорк.
Предложиха ми работа там.
Искам да дойдеш с мен.
Ела в Ню Йорк с мен.
Знаеш, че не мога. - Можеш. Ние можем.
Искаш да избягам, да изоставя живота си?
Да, за да започнеш нов.
А когато ти омръзна или доскучая? - Няма да стане.
Вече е ставало. Какво е различно? - Всичко.
Всичко в нас е различно.
Ако мислиш, че досега съм изпитвал нещо такова,
дори подобно, напълно грешиш.
Дженифър, обичам те.
Влюбен съм в теб, искам да споделим…
Влюбен си в импулсивна идея, не ми харесва.
Слушам сърцето си, има разлика! - Осъзнаваш ли какво ме молиш?
Семейството и приятелите ми ще ме отлъчат. - Именно затова ги остави.
Толкова е лесно за теб. - Лесно?
Да се прибираш при мъж, който… - Който какво?
Смятам, че се погубваш в живота, който имаш.
“Буут, възпитана съм, да правя очакваното от мен,
вместо това, което ми носи щастие. Страх ме е да те обичам.
Страх ме е, че ако си позволя, любовта ще ме погълне.
Опасявам се, че след време ще се отегчиш от мен.
Разбери, че ако избягам, ще изгубя не само семейството си.
Ще изгубя разума си.
Не съм достатъчно силна, за да поема риска.
Надявам се, че разбираш. Вечно твоя, Джей.”
“Моя скъпа и единствена любов,
Знам, че те е страх, но повярвай, досега не съм изпитвал подобни чувства.
и надали някога отново бих.
С тази увереност, взех решение- ще приема работата в Ню Йорк.
Ще бъда на перон 2, гара “Мерлибоун”, Петък, в 7:15.
Ела с мен, скъпа. Избави го от неизживян брак.
Най-вече, избави себе си и сграбчи това, което е истинско.
Да, страшно е, но е по-добро от живот в лъжа.”
Г-н Стърлинг се обади от офиса. Каза да не го чакате.
“Може да сме щастливи. Толкова щастливи.
Надеждата и моето сърце са в ръцете ти. Твой, Буут.”
Такси!
Направете път!
Фелипе, ще успеем ли навреме? - Надявам се, на косъм.
Фелипе, побързай.
Всички да се качват!
“Известните кадифени панталони, с гумен колан, тиранти и 3 джоба…”
Вдигни, ако искаш. - Не.
“Предлага се в кафяво, бежово, зелено и сиво.
Автентични детайли и здрава изработка.”
Колко изискано.
Бонбони “Мега Маш”.
“Нежни, пухкави, вкусни…" - Ели.
Май намерих едно. - Боже мой!
Прочети го!
“Скъпа Джей,
Цял живот бягам от усложнения, особено романтични.
След срещата ни разбирам, че съм бягал от живота.
Трудно е да чуеш, че те обичам, но трябва да го изрека.
В главата ми е, от момента, в който отворя очи сутрин,
и ако не мога да го изговоря, ще го пиша отново и отново.
Обичам те, скъпа Джени. Твой, Б.”
По дяволите.
Трябва да проверим дали пощенската кутия още съществува.
Да!
Какво правиш?
Телефонът на Рори, говори Ели.
Колеги сме, моя е вината, че закъснява.
Не, не, не. Аз съжалявам.
Добре, до скоро.
Защо не каза, че имаш рожден ден?
Предпочитам да бъда тук.
Добре, събирай си нещата.
Защо си поканил бившата си на партито?
Не съм. Не знаех, че ще е тук. - Кой я е поканил тогава?
Приятелка е на сестра ми, ще игнорирам и двете.
Какво се случи с вас? - Тя беше религиозна.
В началото не чак толкова,
но след известно време това, че аз не съм, стана проблем.
В последствие се омъжи за онзи.
Е…риск печели, риск губи.
Ами ти?
Не искаш да знаеш за мен. - Напълно грешиш.
Бях с някого за известно време. - Колко време?
8 години. Той искаше деца, а аз не.
И…скъсахме.
Съжалявам. - Това не беше краят.
Събрахме се и пак скъсахме. Последваха безразборни сношения.
И накрая предложи.
Бяхме на почивка с цялото семейство. - Боже.
Да…Не е като да не го обичах, но просто…
Не знам дали го обичах достатъчно. Може би искам деца, не знам.
Но бях сигурна, че не с него.
Звучи като гаден край, съжалявам.
Затова не трябва да говорим за себе си, депресиращо е.
Да, така е. - Май е време за рожденния ти танц.
Рожденен танц? - Да, рожденен танц.
Готин апартамент.
Да, това е…моето място.
Хубаво е! Имаш котка! - Дизел.
Здрасти, Дизел!
Питие? - Да…може би само вода.
Мерси.
Много плочи. - Вид хоби ми е.
Здравей.
Тези…
Тези дами…
…са ти все сестри, нали? - Не, всъщност съм многоженец.
Ясно, така си и мислех.
СНОЩИ БЕШЕ ЗАБАВНО.
По дяволите.
КЪДЕ ИЗЧЕЗНА?
Здрасти…
Чудех се… - Ще трябва да говорите по-силно.
Как да открия притежател на пощенска кутия?
Искате да си отворите кутия? - Не, да намеря притежателя на една.
Вие ли сте собственик? - Не, искам да пиша на собственика.
Искам да разбера дали е още тяхна, ако разбирате.
Явно не сте запозната с термина “поверителна информация”.
Знаете ли какво?
Оставете. Аз ще…измисля нещо.
“Скъпа Джей, ще прозвучи странно, но намерих стари ваши писма,
адресирани до Д.С. през 1965г.
Притежават сантиментална стойност.
Ако сте склонна да споделите, бих искала да науча историята зад тях.
С най-добри пожелания, Ели Хауърд.”
“Скъпа Г-це Хауърд, не желая да обсъждам събитията,
за които се отнася вашето писмо.
Следователно, няма да мога да помогна с проучването ви.
С уважение, Дженифър Стърлинг.”
До скоро.
Чао. - Чао.
Ало? - Вие ли сте г-жа Стърлинг?
Разговаряте с нея. - Аз съм Ели Хауърд от “Хроникъл”.
Писах ви относно писма, които открихме с моя колега…
Да, отговорих на посочения адрес.
Да…Аз просто…
Ако сега не е удобно, бих могла да…
Както казах в писмото, историята ми с Г-н О’Хер е лична.
Да, разбира се, съжалявам за неудобството…
Исках поне да върна…
Ало?
По дяволите.
Г-жо Стърлинг, радвам се да ви видя. Липсвахте ни.
Да…и аз се радвам да ви видя.
Дали ви се намира резервен ключ? Забравила съм моя.
Разбира се, Г-жо, но кутия 13 беше закрита.
Моля?
По желание на Г-н Стърлинг беше закрита миналия месец.
Отворете я веднага, моля. - Разбира се, Г-жо.
Г-жо Кордоза, трябват ми ключове за кабинета на съпруга ми.
Това е заповед, не молба.
Разбира се.
Благодаря.
“Моя скъпа и единствена любов.
Знам, че те е страх, но повярвай, не съм изпитвал подобни чувства.
Надали някога отново бих. Ще бъда на перон 2, в 7:15.
Сграбчи това, което е истинско. Избави се от живот в лъжа.
Не мога да живея само с част от теб. Ела с мен, скъпа.
Може да сме толкова щастливи.
Надеждата и моето сърце са в ръцете ти.
Твой, Буут.”
Какво правиш с това?
Защо укриваш пощата ми?
Те…
Намериха го у теб, след инцидента.
Предполагам знаеш от кого е. - Да.
Името му е Антъни О’Хер.
Поне беше. Журналист.
Аз ви запознах.
Изглежда двамата сте имали…
Джени, той почина.
Чакай…
Беше с теб в колата. - Не.
Не, човекът в колата беше Фелипе. - Фелипе беше шофьорът,
но до него седеше Антъни О’Хер.
Когато се съвзе, взех решение.
Опитвах да те предпазя.
От какво? - Истината.
Не исках да изпитваш вина.
Мамка му.
Антъни е работил за “Хроникъл”.
Да.
СБЪРКАХ ЛИ НЯКЪДЕ?
НЕ ОЧАКВАХ ДА СЕ ИЗПАРИШ.
СЪЖАЛЯВАМ, ПРОСТО…
“Здравей С. Как си? Търся информация за Антъни О’Хер.”
Ало? - Ели Хауърд?
Обажда се Антъни О’Хер.
Здрасти.
Разбрах, че ме търсите. - Да.
Здравейте, г-н О’Хер.
Как се натъкнахте на мен? - Първоначално…следвах инстинкта си.
Видях потенциала в историята ви.
Колкото повече научавах, започнах да чувствам…
Просто…писмата бяха трогателни.
Тя дойде ли?
Заминахте ли за Ню Йорк?
Не, г-жа Стърлинг не дойде.
Това ли беше последният…
Вие…
Видяхте ли се отново?
ЛОНДОН, 1969
Дженифър.
Толкова ли съм страшен, след всички тези години?
Да отидем някъде? - Разбира се.
За каква ли си ме помислил?
За лоялна съпруга.
Отдадох се на работата.
В Ню Йорк?
От 4 години е мой дом.
Бях на път…
…към теб.
Стана катастрофа.
Изгубих паметта си.
Не помнех нищо, до тази вечер.
Намерих писмата ти, но ми казаха, че…
Излъгаха ме. Мислех, че съм те загубила.
Забравила, може би.
Но не и загубила.
Буут? - Да, скъпа Дженифър.
Ще ме целунеш ли?
Ела с мен.
Не мога да те изгубя отново. - Нещата са различни.
Все още те обичам.
Ще ми помогнеш ли?
Имам дъщеря.
Как се казва? - Есме.
На 2 години е.
Вземи и нея.
Не мога.
Прости ми.
Ще чакам.
Кажи ми да чакам, ще го направя.
Обичам те.
Винаги съм те обичала.
Съжалявам.
И тогава се видяхте за последно?
Нямаше повече писма?
Нямаше.
У вас ли са? - Да. Писмата…Да.
Ето.
Ами ако мога да ви свържа?
Не, уважих решението й тогава.
Редно е да продължа и сега.
Може би трябва да й ги върнете. - Вече опитах.
Вие сте журналист.
Опитайте отново.
Мога ли да ви помогна?
Г-жа Стърлинг? - Да.
Аз съм Ели, Ели Хауръд от…
Вижте, аз…не искам да…просто…
Видях се с Г-н О’Хер, искаше да ви върна тези.
Изрично пожела да са у вас.
За какво говорихте?
За вас, основно.
Разказа ми за случилото се.
Избрала сте…семейството си.
Какво става?
Излъга ме.
Каза ми, че е починал.
Защо?
За да спася брака ни.
Остави ме да мисля, че съм го убила?
Знам, че те предадох, Лорънс.
Живея с това всеки ден.
Прекарах последните 4 години…
…в опити да бъда по-добра съпруга.
Но си спомних, Лари. Спомних си всичко.
Между нас не вървеше много преди Антъни да се появи.
Дженифър. - Не ме докосвай.
Джени, чуй ме… - Не, ти ме чуй!
Тук съм единствено заради дъщеря ни.
От днес съм твоя съпруга само формално.
Ако си позволиш да мислиш друго,
ще я взема и ще си тръгнем.
Ако мислиш, че съдът ще подкрепи прелюбодейка, се лъжеш.
Ако опиташ да избягаш с детето ми, ще те унищожа
и повече няма да я видиш. Ясен ли съм?
Здравей, скъпа.
Здрасти, миличка. Отиваме на пътешествие.
Здравейте, търся Антъни О’Хер, стая 268.
Г-н О’Хер напусна.
Кога си тръгна? - Вчера.
Благодаря.
Г-жо, почакайте!
Антъни? - Извинете, Г-жо?
Какво става тук? - Опитах да обясня…
Мери Елън? - Антъни?
Трябва да намеря Антъни О’Хер, моля.
Съжалявам, Антъни подаде оставка. Напусна тази сутрин.
Остави ли новия си адрес? - Съжалявам, не.
Бихте ли му ги предали?
Ако се чуете, предайте му, че го търся.
Значи се върнахте при съпруга си?
Не можех да рискувам да я загубя.
В последствие го напуснах,
когато се уверих, че законът ще ме подкрепи.
Ами Г-н О’Хер? Опитахте ли да го намерите тогава?
Търсех името му по вестниците. Нищо.
Един ден, спрях. Сякаш не искаше да го намерят.
Ами сега?
Той няма представа, че сте опитали да го намерите.
Може би е за добро. Шансът ни подмина.
Да, но ако имате още един?
Сърцето има предел. Опасявам се, че съм стигнала моя.
Миналото е опияняващо. Засмуква те,
създава илюзията, че щастието и животът са били по-богати.
Но може и да те пороби,
да те заключи в спомени на болка, разруха и разочарование,
да те държи в страх от нови опити за радост.
Казват, че ако не се учим от грешките си, сме обречени да ги повтаряме.
Но може ли да се научим да забравяме миналото,
да гледаме напред, да запазим наученото,
но без то да ни отнема желанието за нови емоции?
Ели, фантастично е. - Добре…
Страхотна работа.
Това е чудесно. Оценявам го.
Скоро ще се върна.
Ало? - Здрасти, Ели е.
Как върви? - Добре. При теб?
Много добре.
Не, всъщност това беше лъжа.
Не знам защо си тръгнах внезапно. Не знам и защо не ти писах.
Това беше гадно. Ако пак ми пишеш, обещавам да отговоря.
Разбирам ако не искаш да говорим, или да ми пишеш, или да бъдеш с мен.
Опасявам се, че ако ме опознаеш, ще ме намираш за неприятна, но…
Ако съм честна…
…страхът да опитаме не е достатъчно добра причина.
И мисля, че си страхотен, Рори.
И много бих искала да те видя.
Надявам се да нямаш против.
Къде си в момента?
Отпред съм. - Моля?
Пред апартамента ти.
Боже, колко зловещо. - Стори ми се модерно, но те разбирам.
Добре, стой там. Слизам долу, не затваряй.
Много съжа…
Намерих ги. И двамата.
Запознахме се. - Шегуваш се.
Какво ти казаха?
Тя е опитала всичко. - И той не знае?
Няма представа. - Трябва да му кажеш.
Знам, искам! Не желаят да се виждат.
Ако е така, защо пощенската кутия е отворена?
Няма логика.
Това е отличен довод.
Наистина ме е търсила?
Казала ви го е?
Скъпа Джей,
прости нахалството ми, но както съм убеден, че знаеш,
нашите животи, поне за мое щастие,
отново се пресичат.
През изминалите години
мисля за теб по-често, отколко бих си признал.
Липсваш ми.
Затова ще опитам още веднъж, с трепет в сърцето.
Пощенския парк.
Петък.
2 часа.
С уважение,
Б.
Няма да дойде.
Поне опитахме.
Ще отида да го извикам.
Може би трябва да затворим очи.
Едно писмо.
Една покана.
Да избягаме.
Да започнем отначало.
Гара “Мерлибоун”. Ще чакам.
Започвам да се тревожа.
Няма нужда.
Защото съм тук.
Навреме.
ПРЕВОД: bobbymak