Наистина се притеснявам за него. - И аз. Не съм го виждал разстроен.
Знам. - Приема го тежко.
Знаеш ли какво ми каза?
Каза, че никога повече няма да напише история.
Така ли каза? - Да.
Това е тъпотия! Глупост!
Ще изгоря всички тези глупости!
Притеснявам се, че тази вечер ще му е задушаваща.
Или ще разрови това, което го мъчи.
Горкият мъник. - Изобретателно дете е,
но май оставихме интереса му към ужаси в повече.
Разбирам защо го намират за малко странно.
Може би щеше да е по-лесно, ако беше, не знам, нормален.
Мисля, че чух нещо.
Алекс? - Не чух нищо.
Ще е перфектно, Луси.
Като едно голямо щастливо семейство.
Твоите момчета
и моите момчета. - Чудно. Доведените кръвопийци.
"Изгубените момчета"? - Все още те искам, Луси.
Не съм си променил мнението.
Този път не те поканих, Макс. - Майкъл.
Майкъл, не!
Майкъл!
Не докосвай майка ми! - Недей, Сам!
В Н И М А В А Й К А К В О С И П О Ж Е Л А В А Ш
Превод: hitzata UNACS TEAM 2021 ©
Къде съм?
Ехо?
Ехо? Има ли някой?
Затворен съм! Мамо!
Татко!
Ехо? Помощ!
Как се казваш?
Алекс.
Алекс Мошер.
Алекс.
Алекс!
Моля те.
Да свършваме, заета вещица съм. Полезен ли си за нещо?
Аз…
Виждаш ли ги? Апартаментът ги примами.
Това прави апартаментът.
Тези деца не бяха от полза за мен.
Разбираш ли? Да опитаме пак.
Има ли каквато и да е било полза от теб?
Причина да те оставя жив?
И стани.
Ела по-близо.
Сбогом, Алекс.
Мога да пиша страшни истории.
Страшни истории ли каза?
Какво е това?
Без повече въпроси.
Тефтерите ми, в тях пиша историите си.
Какво правиш с тях толкова късно?
Щях…
Щях да ги изгоря в котелното долу.
Да ги изгориш? Значи не стават. Сбогом, Алекс.
Ужасно страшно много добри са.
Тефтери?
Дано най-ужасното не е името им.
Искам по една история всяка вечер.
Дано историята си я бива и е страшна,
иначе ще е последното, което си направил.
Котенце.
Малък палавник.
Как влезе тук?
Какво е това място?
Къде е телевизорът?
И къде изчезна входната врата?
Господи. Уплаши ме.
Какво? - Ти си дете.
А ти си гений. - Аз съм Алекс. Ти коя си?
Приказлив си, страхотно.
Аз съм Ясмин.
И ти ли си затворничка? - Не, на ваканция съм.
Храната е тук. Дано обичаш фъстъчено масло.
Преди обичах.
Тези шкафове са забранени.
Не си и помисля, че Наташа няма да забележи липса.
Ленор й казва всичко.
Излез, зла кожена торба такава.
Това е невидимата ти котка?
Казваш "котка", а за мен е малкият звяр шпионин на Наташа.
А Наташа е?
Не следиш. Наташа е вещицата.
Ленор е малкото сбръчкано голо нещо, което те следва цял ден,
изскачайки отвсякъде. Изпорти ме, че взех една купичка макарони.
Мразя тази котка.
Не стой така, помогни да почистим, преди да се прибере Наташа.
Къде е тя? - Не знам къде ходи и какво прави,
но може да отиде, където си поиска. Апартаментът е като пресечна точка.
Хайде, и двамата имаме работа. Ще те приготвя.
Пресечна точка? - Апартаментът пътува по света,
примамвайки деца.
Аз съм от Ню Йорк, Бруклин. - Аз живея във Вашингтон.
Поне преди живеех там.
Чудя се дали още сме в Бруклин. - Апартаментът се движи?
Когато се нуждае от свежа мръвка.
Не буквално.
Мислех, че пишеш страшни истории.
Вече не.
Толкова е готино.
Как…
Не може да бъде.
Ехо!
Как е възможно?
Апартаментът може две неща.
Да примамва такива като нас.
а тази стая съдържа...
Толкова е готино! - ... ами, всичко.
"Прзаната класна и други страшни истории."
"Кошмари денем и мечти нощем."
"Прошепнати истории." Наистина обича историите.
Нали каза, че не се занимаваш с това вече.
Така е, за един приятел са. - За приятел, значи?
Той харесва подобни работи.
За мен ли? Не. Той е много скучен. - Да, звучи си скучно.
Да, ясно. Кара ме да й чета тъпи страшни истории всяка вечер,
но каза, че всичко тук вече е прочетено.
Всичко?
Добре, че измисляш твои истории.
Тя има нужда от теб, затова се захващай за работа.
Чу я, иска страшна история тази вечер.
Всеки ден пиши колкото можеш истории.
Не пиша... - Стига глупости.
Чух те снощи да говориш за тефтерчетата си.
Тези ли? Приключих с писането.
По-добре започвай пак и изсмучи от пръстите истории,
в противен случаи... - Ще ме убие, знам.
Ще си късметлия ако те убие.
Сега това е животът ти.
Забрави за семейство, приятели. Гледай да си от полза за Наташа.
Искаш ли да живееш?
Пиши страшни истории.
Няма да пиша нищо,
защото се махам оттук. - Ще умреш.
Хайде, отваряй се.
Къде си?
Друг изход.
По дяволите.
Всеки път.
Всички се опитвате да избягате.
Няма бягство.
Разбираш ли?
Умишлено ли ме накара да чакам?
Не, миех чиниите. - Седни там.
Просто да започна да чета?
Детската площадка
Дай ми минутка да се приготвя. Сериозно говоря.
Какво е това? - Знаеш ли какво става с децата,
които задават много въпроси?
Искаш ли да разбереш?
Значи, разказвачо,
опита се да избягаш днес.
Ясмин също имаше бунтовнически помисли.
Но аз съм любопитна за едно нещо.
Защо искаше да си изгориш историите?
Какво е това?
Чети, сега.
"Когато най-добрата приятелка на Тод, Джени, почина,
сърцето му се разби на хиляди парченца. "
Разбито сърце? Вече ми харесва.
Детската площадка
"Всички избягваха детската площадка Фостър вечер.
Всички знаеха легендата. В часа преди разсъмване мъртвите деца
мъртвите деца излизаха да игр..."
Не, не, съжалявам, не. Всички знаят, че духовете обитават
места, които са лични за тях, а не публични.
Сигурна ли си?
Сигурна съм.
Продължавай.
"Тод отиде на площадката и доближи до портата.
Щом кракът му я престъпи,
децата... скърцане... игра...
Изведнъж едно момче се изстреля по пързалката.
Около 10 годишно, облечено като репортер от 20-те.
Груб си, поне да беше поздравил.
Искам да кажа, здрасти.
Търся приятелката си Джени.
Тод търсел някаква следа от нея.
За да я намериш, трябва да играеш.
Репортерчето свирнало и много деца обградили Тод.
Кожата им била смъртно бледа. Дрехите им били на десетилетия.
Те залюлели Тод все по-силно и силно...
Глупак! Всички знаят, че духовете нямат физически ръце.
Няма как да са го бутали на люлката. Аматьор.
Площадката се намира между измеренията.
Смесица от духовния и физически свят. - Сега си квантов физик?
Все едно, продължавай.
"Тогава децата се разсмели.
Завлекли Тод на ръждива въртележка.
Започнали да го въртят все по-бързо и бързо,
от което му се завивал свят. После го принудили на друга люлка.
Държал се здраво. Изведнъж Тод прозрял какво целели.
Ако живо дете останело там по изгрев
то бивало обречено да остане завинаги.
Запрепъвал се към портата, в отчаян опит да избяга,
но му се виело свят и се препъвал на всяка крачка.
Слънцето почти изгряло. Времето му изтичало.
Децата духове го гледали напрегнато.
Надявали се Тод да не успее. Изведнъж, някой го сграбчил
и го повлякъл към изхода. Била Джени!
Джени, исках просто да те видя. - Махай се оттук, казала Джени.
Не спирай за нищо на света.
Виждайки я отново, сърцето на Тод заболяло.
Липсваш ми, не искам да те оставям.
Но в смъртта Джени научила нещо, което Тод тепърва щял да узнае.
Приятелите никога не се оставят, Тод.
Защото приятелите никога не забравят.
Винаги ще бъда с теб.
Тук."
Щастлив край?
Ти побърка ли се?
Без щастлив край, глупецо.
Джени е мъртва. Завинаги е в капана на площадката.
Тя не е щастлива.
"Призрачни ръце минали по гърба на Тод.
Той се обърнал и погледнал зад себе си,
когато тя го дръпнала в площадката.
Той викал за помощ, но без резултат.
Неговият призрак е в капан там и до ден-днешен."
Щастливите завършеци са опасно нещо.
Никога не забравяй това.
Поне хареса ли ти историята? До самия край?
Писатели, винаги сте неуверени.
Нали си още жив?
Озадачаваш ме, разказвачо.
Тези красиви мрачни танци в ума ти.
Трябва да го приветстваш.
Но ти бягаш от него. Защо?
Просто…
Просто искам да съм като всички останали.
Написа всичко това днес? - Днес ми бе трудно да пиша.
Какво? - Трудно се концентрирам,
когато някой ме зяпа по цял ден.
Казах ти да му покажеш библиотеката и да се махаш.
Чакай!
Не тя! Не е тя.
Ти си го безпокоил.
Изключително важно е той да пише.
Знаеш колко е важно.
Чакай!
Вината не беше и нейна.
Щом не е била Ясмин, нито Ленор,
тогава чия е вината?
Моя. Вече ще пиша по-бързо.
Ленор няма да те безпокои повече.
Без повече извинения, разказвачо.
Добре ли си?
Остави ме на мира. - Ясмин, съжалявам.
Не исках да ти създавам неприятности.
Ясмин, съжалявам, не знаех, че не трябва да е щастлив краят.
Тод не трябваше да се връща за Джени.
Той е глупак. - Не е.
Той й е приятел, а това правят приятелите.
В приказките, може би. Но тук? Тя е права.
Щастливият край не съществува.
Какво? Какво е това?
Това място не струва.
Иска истории? Добре, ще й дам истории.
Да! Обладаното бюро!
Обладано от духа на този, който е умрял, докато работи на него.
Не, ще го помислят за тъпо. Тъпо е. Откога си тук?
Май доста си поседял. Как се докопаха до теб?
Хванаха ме с парче пай и "Изгубените момчета".
Имало едно време един Алекс, който зяпал тавана.
Тогава таванът се стоварил отгоре му
и го избавил от мъките.
Край.
Какво има горе?
Най-старата книга тук.
Сигурно е на поне хиляда години.
"Детски и домашни приказки".
"Румпелщилцхен".
"Спящата красавица"?
"Хензел и Гретел".
Това драскано с химикал ли е?
"Франкенщайн".
Господи.
Някой е писал.
"Ако не се измъкна, някой трябва да знае какво се случи,
дори това да са героите в тези книги.
Видях еднорог. Хората казват, че не съществуват, но го видях.
Последвах го в този апартамент, а сега съм в капана на вещицата.
Тя е зла и страшна.
Трябва да правя каквото вещицата ми каже, докато мама и татко ме открият.
Има и други деца тук. Повечето са мили.
Уплашена съм, но поне не съм сама."
Вечерята е след час. - Здравей, Ясмин.
Харесваш ли еднорози?
Типично за мен са.
Просто помислих, че така те е хванала.
Имам предвид, Наташа. Права си, не е моя работа.
Басирам се, че не те е примамила с тъп филм и парче пай.
Глупав пай с тиква.
Хубаво.
Беше Доро Уот.
Какво, по дяволите е Доро Уот?
Пиле, карамелизиран лук с подправки, чушки, чесън,
джинджифил, бибер.
С моята баба обичахме да го правим преди тя да почине.
Дори сами отглеждахме подправките и зеленчуците.
Както и да е, надуших Доро Уот,
а толкова силно исках да видя баба си отново.
Но не беше тя.
Беше вещица. Зла, извратена вещица.
Този щастлив край как ти се струва?
"Със зъбите се появи глада и Кейти откри, че обядът й е готов.
За вампира, кръвта има вкус на лакомство."
Всички знаят, че за да се покажат зъбите трябват два дни.
Ти си глупак.
Ето, Ленор, примирие.
История...
Момичето с еднорога трябва да е писало още.
"…но бе късно. Влакчето се откъсна и полетя.
Стоманата се счупи, метала се изкриви.
Хората пищяха,
а кучето на Смъртта се смееше на касапницата."
Смъртта няма домашен любимец.
Нали така, Ленор?
Това ще отнеме цяла вечност!
"Видяха стъпките на сина си в снега водещи към гората.
После видяха чифт по-малки стъпки, с размерите на плюшено мече.
Никога повече не видяха скъпият си син."
Обсебени плюшени мечета? Сериозно?
Това тотално ми развали историята.
Всяка хубава история е базирана на истина.
Колкото повече е истината, толкова по-силна е историята.
Оттук насетне си проверявай нещата.
Да!
"Не знам откога съм тук.
Все още пазя верижката, която мама и татко ми подариха.
Докосвах я, за да си ги спомня, но вече спрях.
Това ме разплаква. Уморих се да плача.
Имам нужното, за да избягам довечера.
Най-сетне ще видя мама и татко отново.
Чудя се, ще ме познаят ли. Хората забравят ли децата си?"
Бягство? - Алекс!
Господи!
Книга ли хвърли по мен? - Не. Стресна ме и я изпуснах.
Чакай, слизам.
Ясмин, чакай само да видиш какво открих.
Какво има?
Нощният развъдник на Наташа. - Нощен развъдник?
Да, слънцето е вредно за магическите растения.
Хайде.
За какво е всичко това?
Основно съставки за еликсирите на Наташа.
Не пипай нищо.
Какво е това? - Демонска коприна.
Стига въпроси, помогни ми.
Напоих лозата с кръв от плъх, вместо от прилеп.
Сега яйцата на резачите са на нея. Ако дори едно се излюпи,
то може да унищожи развъдника и Наташа ще ме убие.
Заела съм се, Ленор.
Добре. Сложи го внимателно на земята.
Внимавай, не го размятай.
Внимавай.
Добре, сега какво?
Стъпчи го с всичка сила.
Добре.
Откъде идва синята мъгла? Ти ли я правиш?
Дали тя поддържа Наташа вечно млада? - Не е наша работа.
Тя е наистина красива, но книгите й са древни.
Апартаментът сякаш е декориран от баба ми.
Не!
Бях сигурен, че...
Не!
Хвана ли го?
Измъква се!
Не!
Събаря яйцата на другите резачи! Тъпчи ги!
Съжалявам.
Това бяха всички яйца.
Ето го! Не допускай да се измъкне!
Алекс, внимавай!
Благодаря, Яс. Тоест, Ясмин.
Чакай, къде е?
Трябва да го намерим и убием, преди да унищожи цялото място.
Чудесно!
Махни го от мен!
Господи!
Добре съм, добре съм.
Няма го. Не знам къде отиде.
Да вървим!
Хайде! - Чакай.
Държа те. Сега да се махаме оттук.
Безполезни малки неудачници.
Правили сте пакости в градината ми.
Това ще ви заболи повече, отколкото ще за боли мен.
Моля те, мога да обясня.
Бих ти позволила, ако ми пукаше въобще.
Опитайте да си държите очите отворени.
Няма да ми е приятно да започвам отначало.
Нищо ли не можеш като хората? Казах, дръж очите отворени!
Вината беше моя!
Помолих я да ми покаже развъдника.
Мислех, че странните растения ще ми помогнат да измисля нещо готино.
Накара ме да обещая, че няма да пипам нищо, но аз пипнах.
Не я наранявай, моля те.
Много смело от твоя страна, разказвачо.
Да ме лъжеш в лицето.
Почти те убих.
Ако не трябваше да почистиш тук щях.
Без повече шансове.
Яс, добре ли си?
Съжалявам, че те въвлякох в това.
Оттук насетне, помагай на себе си. Аз ще си помагам на мен.
Яс, можем да се измъкнем оттук. Заедно.
Не се казвам Яс.
Името ми е Ясмин.
Резач!
Пипнах те!
Хайде сега.
Едно... две...
Три!
Махни се от мен! Махни се!
Не! Не!
Господи! Не! Не! Не!
Тефтерите ми!
Внимавай. Ленор е някъде тук.
Боли я. - Изглеждаш ужасно.
Цяла нощ ли си тук? - Да, цяла нощ.
Направих това. Ще помогне за раните.
Направила си го за мен?
Да, моя собствена отвара.
Растение подобно на алое, сушени лозови листа.
Хубаво е, много е хубаво. Благодаря.
Ленор?
Ела тук.
Виж какво ни е приготвила Яс. - Не и за нея.
Точно така, по-добре е. Добре, готова си.
Имам голям проблем. Нямам никакви истории.
Как така никакви? Каза, че имаш цяла камара.
Имах, но резача влезе в стаята ми.
Убих го, но той унищожи всичките ми тефтери, освен този.
Четях на Наташа от тях.
Сега нямам нищо. Трябва да избягам, нямам избор!
Има само два изхода, вратата, през която влезе и задната.
Задната! Води навън. Видях Наташа да влиза, трябва...
Но само Наташа има ключ за тази врата.
Спри с тези глупости и напиши нещо.
Опитвам! - Опитвай повече!
Не мога да пиша!
Наташа ще разбере довечера.
Вече съм безполезен, ще ме убие. - Няма просто да те убие.
Бяхме четирима. Илай, малкият Хуан, Клеър
и аз.
Хуан беше много млад, но останалите се редувахме да четем на Наташа.
След това се сгушвахме всички накуп за през нощта.
Мечтаехме за бягство.
Искаш да каже, че те са...
Последната нощ почти ги последвах.
Един ден мивката в кухнята се запуши.
Магията на Наташа не я оправи.
Защото аз лично запуших тръбата с мъх.
Мъхът устоява на магии.
Исках да принудя Наташа да се обади на водопроводчик.
Написах бележка под мивката, за да я прочете.
В нея го умолявах за помощ.
Но…
Той така и не дойде.
Наташа е намерила бележката, нали?
До сетния си дъх Клеър убеждаваше Наташа, че я е написала тя,
а не аз.
Клеър излъга, за да ме спаси.
Както и ти направи.
Защото затова са приятелите.
Обожавах да пиша страшни истории.
Но реших да спра.
А сега трябва пак да пиша.
Идеите вече не ме спохождат.
Хуан носеше ли часовник?
Да, голям син пластмасов. Защо?
А Клеър тези обеци? - Бяха на леля й.
Защо?
Има изход от това място.
"Имам нужното да избягам довечера." - Бягство, Ясмин.
"Най-сетне ще видя мама и татко отново.
Чудя се, ще ме познаят ли. Хората забравят ли децата си?"
Момичето така и не е свалило това, а никое друго дете на рафта го няма.
Прав си, а щом никой на рафта не го носи...
Успяла е, избягала е.
Напасвах бележките й. Разхвърляни са навсякъде.
Скрила ги е в книгите в случай, че Наташа ги открие...
Да не знае целият й план.
Какъв е твоят план?
Планът ти не струва, няма да успеем днес.
Трябва да напишеш история за довечера. Веднага.
Какво да правим? Ще отнеме поне хиляда години
да претърсим всички книги.
Хиляда години.
Хилядолетната книга.
Следите от химикалка в старата книга!
Хайде. Моля те, бъди тук.
Това "Хензел и Гретел" оригинал ли е? Приказките на братя Грим.
Нереалистично е.
Никой не може да яде разни лакомства от нечия къща.
Бях прав! Още ръкопис! - Рецепта за отвара за сън.
"Мирише ужасно. Трябва да измисля как да прикрия миризмата,
за да го изпие. Толкова съм близо. Ще я приспя и ще открадна ключовете.
Ще ми се да владеех магия. Шях да я превърна в жаба или плужек,
а после да й се смея цял ден. Полсе щях да я превърна в стоножка
и щях да й откъсна краката. Сто крака, един по един."
Аз ще търся, ти трябва да напишеш история.
Не мисля, че мога.
Само ти можеш. Трябва да ни спечелиш още време.
Мислиш ли ме за странен?
Защото…
... обичам да пиша страшни истории?
Странен?
Кой те е нарекъл така?
Бил е прав, странен си.
Погледни се само.
Но това, което те прави странен, прави тях обикновени.
Никой не обича обикновеното. Обикновеното не струва.
Обикновените хора ще се опитат да ти отнемат това
наричайки те с имена като
Зубър или... - Изрод.
Да, или изрод.
Благодаря ти, Ясмин.
Казвай ми Яс.
Имаш ли тези съставки?
Да, но тя е права. Болотницата мирише ужасно.
Как е прикрила миризмата?
Трябва да е открила и друга съставка.
Единственият друг човек, който знае е Наташа,
но никога няма да ни каже.
Имам идея.
Ще измисля история да я подлъжа да ни каже последната съставка
за еликсира. - Какво ще стане ако се усети?
Същото ще стане и ако не опитаме. - Как се казва историята?
Поветицата
Не искам тази. Виждам, че тази те прави щастлив.
Не те харесвам щастлив.
Искам история, от която ще се гърчиш.
Ето историята, която искам.
Защо искаше да си изгориш тефтерите?
Мислеше, че съм забравила, нали?
Аз... Просто... Аз...
Господи.
Съжалявам, много съм глупава.
Да, така е. Повтарям ти го от години.
Най-накрая го осъзна. Докъде бях стигнала?
Щеше да ме накараш да чета. - Да. Какво чакаш още?
Започвай.
"От поколения злият магьосник от Куантел изпращаше деца
в диамантените мини, които бяха в устата на велико чудовище.
Поветицата
Преди хиляда години злият магьосник можеше да убие противния звяр,
но вместо това му даде силна отвара, за да го държи в безсъзнание,
и да забогатее."
"Противен", хубава дума.
"Всяка сутрин магьосника варил отварата си и я сипвал в петото ухо
на чудовището, което го държало в безсъзнание.
Рецептата била стара като света.
Стрити кости от плъх, изсушена Орхидея Вдовица,
черупки от бръмбари.
Но най-важната съставка била поветицата.
Поветицата била единственото, което прикривало смрадта на отварата.
Без нея отвратителната миризма би разбудила великия звяр.
Един ден, когато магьосника отишъл за поветица
той открил цялото поле изсъхнало.
Отварата миришела по-гадно от всякога.
Гнило, зловонно, гнусно..."
Да, да, да, разбрах. Смърди.
Магьосникът трябвало да убие най-после чудовището.
С неохота вдигнал жезъла си, за да го убие,
но едно селско момиче дошло и предложило решение на проблема.
Знам заместител на поветицата. Можеш да продължиш с диамантите.
Глупаво дете. Не разбираш нищо от истинска магия.
Мога да ти докажа, но ако го направя искам торба с диаманти.
Ако успееш, ще ти дам две торби.
Ако ли не, ще ми дадеш живота си.
Селското момиче пристъпило напред
и сипали мистериозна тъмна течност в каната.
Злият магьосник подушил отварата.
Миризмата била изчезнала. Той не можел да повярва.
Мирише на маргаритки, рози и люляци в пролетна утрин.
Злият магьосник го сипал в ухото на чудовището и зачакал.
Звярът измърморил нещо дълго и пак застинал.
Да! Но момичето не било премахнало само миризмата.
Заличила цялата му магия.
Отварата на магьосника била станала безполезна.
Момичето кимнало на нещо зад него.
Очите на великия звяр били отворени.
Магьосникът изпищял. Момичето гледало и се усмихвало.
Злият магьосник бил пратил малкото й братче в устата на звяра.
Той никога не се върнал. Тя нехаела за диамантите.
Получила това, което искала. Отмъщение.
Тя си тръгнала, докато острите зъби на звяра се забивали
в пищящия магьосник, карайки го да замлъкне завинаги.
Момичето точно мислело, че се е измъкнало,
когато над нея паднала тъмна сянка. Бил кракът на гигантското чудовище.
Пляк. Край.
И той не е щастлив.
Поветица? - Да, с Ясмин четохме с часове.
Знам колко е важно да са верни детайлите и...
Не. - Не?
Не.
Разбира се, измислих си съставките,
но съм сигурна, че поветицата замаскира миризми.
Наистина мислех, че е добре. - Ето къде ти е грешката.
Работил си с нея.
Поветицата предотвратява разделянето на течностите.
Всеки знае, че корен от киноа прикрива миризмите,
а не поветицата.
Корен от киноа, разбира се.
Киноа, с О или с У се пише?
Добре. Да се захванем с наука.
Тази вечер се махаме оттук.
Лека нощ, Наташа.
Господи! Какво става?
Става зелено. Не мога да го изкарам така.
Някаква реакция?
Киселинността на лимонадата.
Обслужването тук е ужасно.
Нямам история. - Сложихме две капки в каната.
Да сложим две и в храната. - Ще я приспи ли?
Къде ми е лимонадата?
Идва!
Какво? Тук го оставих.
Къде е? - Кое?
Къде е отварата? Трябва да го направим.
Тя знае.
Така…
Трябва…
То е…
Да видим сега.
Ако може днес, разказвачо.
Да, да, просто... Тук някъде е.
Давай. - Добре.
Само да я намеря. - Чети!
Ето я.
Тази съм я нарекъл, "Часовникът с кукувицата".
Часовникът с кукувицата
"Когато родителите на Скот купиха часовника с кукувица на разпродажбата
той го помисли за поредния стар боклук,
но имаше нещо странно в часовника.
На всеки кръгъл час, малка кукувица изскачаше,
но Стив започна да забелязва..."
Кой е Стив?
Мислех, че името му е Скот.
Да, извинявай. Печатна грешка.
Скот забелязал, че кукувицата
изглежда различно на всяко следващо излизане.
Сякаш очите му..."
Какво е това?
Къде са всичките ти истории? Които трябваше да пишеш всеки ден?
Съжалявам. - Къде са новите ти истории?
Резачът, влезе в раницата ми.
Резачът ти изяде домашното?
Истина е. Избяга от нощния развъдник.
Тихо, момиче.
Сякаш съм на тръни...
Не! - ... откакто дойде.
Ще ти направя рецептата... - Ти не можеш да следваш рецепти.
Пише за теб! Нуждаеш се от него! - Ще ти напиша най-добрата история!
Да си го кажем направо.
Закъсня прекалено много. - Моля те, не! Не!
Какво?
Не я пипай.
Ленор. Добре ли си?
Какво става?
Не. Какво ти има?
Нещо не е наред.
Горкото мъниче. Какво ти се случи?
Ленор е сипала отварата в шишето с мъгла.
Не мога да повярвам.
Явно се е приближила прекалено много до отварата.
Тя е пленник, също като нас.
Благодаря ти, Ленор. - Алекс, успяхме.
Победихме я.
Как последвах тази рецепта?
Чакай, къде мислиш, че води?
У дома.
Не мислех, че отново ще видя дървета.
Виж.
Никога повече фъстъчено масло! - За мен без тиквен пай!
Първото нещо у дома? Млечен шейк с ванилия!
Алекс! Задръж, изчакай за секунда.
Това е синя вдовица. Това е лилия.
Защо са тук?
Не, не, не. Алекс!
Алекс!
Вратата, не е била изход.
Все още сме в апартамента.
Зъл еднорог!
Бягай!
Алекс, приближава ни!
Прекалено е бърз!
Господи.
Какво стана? - Може би нещо го изплаши?
Алекс?
"Всяка хубава история е базирана на истина."
Господи. "Хензел и Гретел" е било истина.
Яс? Ние сме в "Хензел и... - Мирише толкова вкусно.
Яс?
Толкова съм гладна.
Яс!
Не трябва да сме тук, Яс.
Яс?
Ехо?
Яс, какво ти е?
Яс?
Ленор?
Ясмин?
Ехо?
Ясмин!
Добре съм. Вероятно трябва да е така.
Я, виж ти! Спящата красавица се събуди.
Чакай, грешна история.
Алекс!
Добре ли сте? - Да.
Добре сме.
Мъглата, ето откъде идва.
Ти си я отглеждаш. Кой е в ковчега?
Оригиналната вещица.
Която, между другото, яде деца.
Мислехме, че ти си оригиналната. Мислехме, че мъглата те държи млада.
Не ми трябва мъглата, за да ме поддържа млада.
Предава ми магията й. - Какво? Как?
Бях колкото вас, когато ме хвана.
Тогава бяхме много.
Но бяхме глупави.
Знаехме, че не трябва да се привързваме,
защото тя огладняваше.
Изяла ги е?
Да.
Всички.
След това аз трябваше да почиствам пещта.
Правех се, че я харесвам.
Правех се, че искам да съм като нея.
Станах й любимка.
Но когато бях сама кроях бягството си.
Щях да спечеля доверието й.
След това, отвара за сън.
И щях да съм свободна.
Избягах директно вкъщи.
Но родителите ми ги нямаше вече.
Изоставили са те.
Нямаше къде другаде отида, затова се върнах тук.
Кой го е грижа за тях?
Била си точно като нас.
Чакай. Отварата за сън...
Ти си момичето с еднорога.
Четеш ми дневниците.
Срещнахте ли любимеца ми? - Еднорогът?
Домашен любимец ли ти е? - Аз го създадох.
Вече създавам много неща.
Тя е тази, която тресе апартамента?
Ако не си получи историята, всички ще умрем.
Историите я държат заспала.
Истории за страх, страдание, смърт са като приспивна песен за нея.
Разкажи една. - Нямам история.
Напротив, имаш. Разкажи каква беше причината
да искаш да унищожиш тефтерите си.
Но то не е страшно. - За теб беше.
Цялата болка, страх, тъга,
които избягваш през цялото това време.
Разкажи!
Сега, Алекс! Мислите, че съм лоша вещица?
Почакайте само тя да се събуди и да ви види.
Толкова млади, жизнени, сочни... - Добре, добре!
Рожденият ден
Имало едно време момче, което обичало да пише страшни истории.
Всеки ден, в свободното си време,
той измислял нови начини да плаши съучениците си.
Но те просто не изпитвали това очарование към страшните неща.
За тях той бил просто... Странен.
Питали го какво му има.
Много от тях били зли.
Наричали го с имена, като "изрод".
Освен Джошуа.
Джош бил най-добрият му приятел.
Били заедно от детската градина.
Алекс довършил последната си страшна история
и бил развълнуван да я сподели с останалите.
Тази много ще ти хареса.
Джош?
Алекс се видял с Джош след часа.
Чакай! Довечера ми е рожденият ден.
Апартамента, все едно е обитаван от духове.
Невероятно е. Имам тонове нови истории.
Джош отговорил тихо, за да не чуят другите.
Коди прави парти с игри.
Баща му е приготвил пикапа и всичко.
Но тази вечер е моето тържество.
Казал Алекс объркан и наранен.
Всичко за Алекс се сринало. Бил отчаян.
Той казал,
Ти си най-добрият ми приятел.
Джош опитал да бъде внимателен.
Да, бе...
Коди вече също ми е приятел. А ти просто не си...
Стига. Виж как се обличаш, какви неща харесваш.
Постоянно говориш само за страшните си истории.
Всички го мислят за странно.
Тогава Коди се намеси.
Джош, идваш ли? - Хайде, Джи-мен.
Добре. Алекс, ще се видим после, нали?
Момчето написало нова история за къща с духове.
Майка му и баща му
били превърнали апартамента им в тази къща.
Никой не дошъл.
Дори Джош.
Накарали го да намрази това, което обичал най-много от всичко.
Накарали го да намрази и себе си.
Истината е, че се срамува от себе си.
Затова решил да изгори тефтерите си.
Заклел се, че никога повече няма да напише и една история.
Можел да бъде нов човек.
Който не е странен.
Който не е изрод. Можел да бъде нормален.
Като Джош и приятелите му.
Тогава нямало да бъде самотен.
Момчето изгубило всичките си приятели.
Затова решило да разруши частта от себе си,
която създала тефтерите. Тогава една вещица го заловила.
Тя казала, че харесва историите му.
Вещицата лъжела.
Но това, че ме плени е най-хубавото, което ми се е случвало.
Защото си намерих нови приятели.
Приятели, които ме обичат за това, което съм, а не което искат да бъда.
Какво направи? Не!
Не!
- Това е щастливият ни край!
Без щастлив край.
Да се махаме оттук. - Добре.
Не! Не! Не, идиот такъв!
Какво направихте? Глупави деца!
Не! Не!
Господи!
Господи.
Будна си. Най-после.
Спа толкова дълго. Явно ядеш много сладко.
Ти…
Ти ми го причини.
Много дълго живях в страх, но вече не съм малко момиченце.
Бой на вещици! Да се махаме оттук!
Върви! Не спирай! Тичай!
Помощ! Помогнете! Измъкнете ни оттук!
Една вещица ще ни изяде! Помощ!
Чува ли ме някой? - Алекс, дръпни се.
Виждала съм Наташа да го прави.
Яс?
Ясмин?
Успя!
У дома съм. - Да вървим.
Ленор! - Трябва да вървим.
Още сме в нашата сграда. Апартаментът не се е местил.
Имаш ли план? - Не точно план, по-скоро идея.
Здравейте, деца.
Толкова съм гладна.
Най-ужасният асансьор в света!
А сега? - Трябва да стигнем до котелното.
Сигурно се шегуваш.
Не! Не! Не! - Не! Не!
Не! Господи!
Не, пусни я. Трябвам ти аз.
Грешка. Искам и двама ви. - Не!
Не, съжалявам.
Не!
Ленор!
Не, не.
"Истории за страх и смърт са като приспивна песен за нея."
Не, не, не. Не!
Не!
Прочела е всички тях. - Не!
Грозилище!
Обичаш истории? Имам история за теб.
Джейсън не знаел кое е по-странно.
Фактът, че сестра му умира всеки вторник в 11:15
или, че 20 минути след това се съживява.
Още, дай ми още.
Закари винаги мислеше, че клоуните са най-страшното в цирковете.
Той грешеше.
Открих пакет пред вратата
адресиран до жената, която стои точно зад теб.
Коя? Коя беше тя?
Историите! - Бутни я! Вкарай я вътре!
Не спирай да буташ!
Не позволявай да излезе!
Дръж затворено! Бутай!
Не й позволявай да излезе!
Господи.
Затова ли ти викат зубър? - Тихо, изрод.
Добре, кожена торбичке. Не сме те забравили, ела.
Да си вървим у дома.
Може би трябва да се качим по стълбите.
Мамо? Татко?
Алекс?
У дома си.
Това са приятелите ми, Ленор и Ясмин.
Казвайте й Яс.
Господи! Изплаши ме.
Здрасти, изрод. - Здрасти, зубър.
Нашите ме докараха за изненада.
Какво е това? Трета история? - Четвърта.
Значи, това определено ще ти е от полза.
Господи! Яс!
Виж цветята. Следващият ми научен проект.
Ефекът на черната лампа върху фотосинтезиращи организми.
Още ли не вярваш в щастливия край?
Започвам да вярвам.
Превод: hitzata UNACS TEAM 2021 ©