"Ощипвам се и казвам, "Буден съм." един път на час.
Поглеждам ръцете си, броя пръстите си.
Поглеждам часовника.
Поглеждам настрани,
поглеждам назад,
Оставам спокоен и съсредоточен.
Помислям за врата."
ТОВА, КОЕТО КРИЯТ ОЧИТЕ Й сез. 1, еп. 3 - "Първата Врата"
Какво ще правя?
Добро утро.
Аз само..Извинявай.
Добре се справяш. - Да.
Подранил си. - Ти също.
Така че ще работя върху някои записки тук..
до обедната ми среща. - Страхотно.
Дейвид.. - Луиз?
Мога ли да мина? - О, да, съжалявам.
Здравей, Сю. - По-добре ли си?
Какво? - След като взе болничен. Вчера.
Да, добре съм.
Благодаря. - Сигурна ли си?
Още изглеждаш изморена. - Чаша чай ще ме оправи.
Стига да не си дошла, защото се притесняваш
какво ще помисли сърдиткото.
Ще пусна чая. - Добре.
Рано излезе.
Имам много работа.
По кое време се прибра снощи?
Не знам.
Къде беше?
Трябва да затварям.
По-късно ще ти се обадя. - Обичам те.
Дейвид? - Чух те.
Не можеш ли да го кажеш?
И аз те обичам.
Чао. - Чао.
Здравейте, г-жо Робинсън. Радвам се пак да ви видя.
Искаш ли да обядваме заедно утре?
Трябва да изляза от тази къща, направо подлудявам!
Мамка му.
Дай на мен.
Откъде я взе?
Направих свирка на един медицински брат.
Сериозно? - Сериозно. Адски сериозно, мамка му.
На кого? - Гари.
Здравеняка. И двамата спечелихме.
Боже, Дейвид ще полудее.
Заради една свирка? - Не, заради тревата!
Не му казвай. Отпусни се малко.
Предполагам трябва да го запазя като наша малка тайна.
Всеки има тайни.
Не искам да имам тайни от Дейвид. Искам да знаем всичко един за друг.
Винаги. - Ужас. Късмет с това.
Омръзна ми да си броя собствените пръсти.
Мисля, че някой ден ще ги изкарам 11.
И Когато го сториш, ще знаеш, че сънуваш.
И ще си представиш врата, и ще я отвориш. И ще сънуваш
всичко, което искаш.
Каквво трябва да сънувам? - Дом?
Не, мамка му. - Толкова ли е зле?
Неблагополучното ми семейно положение в Глазгоу е разпространено клише.
Никога не съм познавал баща ми, майка ми е мъртва,
така че живея с Ейлса, сестра ми, която е пълна кучка.
Трябвах й само заради социалните помощи.
Стои с протегната ръка, и в момента, в който взема пари,
ми позволява да спя у тях, сякаш ми прави услуга,
за да слушам как всяка нощ се чука с тъпото си гадже.
Ето ти го, живота ми.
Едно, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет, десет..
Предполагам, че пак само минаваш? - Аз..
Може ли да вляза? - Сигурен ли си, че е добра идея?
Днес беше брутално. Не мога да го правя всеки ден.
Как си?
Кофти ми е, заради това, което сторихме.
На теб не ти ли е?
Чувствам се зле, но..
но не поради причината, която мислиш. - Защо тогава?
Отдавна не съм се чувствал така..
да не съм самотен. - Ясно.
Е, не искам да съм последната ти спирка за утеха.
Не, аз не..С никого не бих се чувствал по този начин.
Ти си човека. Искам да съм ти приятел. Искам..Само прецаквам нещата.
А аз си мислех.. - Всичко това, ние..
Не може да продължава.
Защо се разведе?
Остави ме заради друга, която срещнал на работа.
Тя не издържа дълго, нито следващата, но сега..
от най-новата ще има дете, така че това е..страхотно.
Защо дойде тук?
Наистина.
Не можех да не дойда.
А ти защо ме пусна да вляза?
Не можех да не те пусна.
Е..Бившият ти продължава да си живее. Ти защо не продължаваш?
Защо си самотен в брака си? - Аз първи те попитах.
Аз..."взех се в ръце" и така нататък,
нещата, които ти казват да правиш, когато ти разбият сърцето.
Изтеглих приложение за срещи, но мъжете, с които излизах,
не търсеха връзка. Искаха само да пийнат,
да ме изчукат, и никога повече да не говорят с мен.
Прекалено си ярка за всичко това.
Нямам предвид само..
че имаш остър ум, искам да кажа, ти сияеш.
Ами жена ти?
И тя ли сияе?
Сияеше. Някога.
Но не сега.
Не познаваш Адел.
Трябва да си тръгваш.
Да, да. Разбира се.
Дейвид.
Какво значи всичко това?
Приготвих вечеря.
Толкова много работиш, че от векове не сме се хранили заедно.
Не съм гладен.
Полагам усилия, Дейвид.
Усилия за какво?
Да те направя щастлив.
Пак ли се случва, Дейвид?
За какво говориш?
Знаеш какво имам предвид.
Дали?
Ти ми кажи.
Случва ли се отново?
Случва ли се? Да започна ли да търся нова работа, Адел?
Плашиш ме, когато крещиш.
По дяволите, това беше яко.
Адел Нещо лошо ли сторих?
Надявам се, че не. Утре ли е почивният ти ден?
Може ли да пием кафе?
Здравей скъпи. - Помислих, че няма да отговориш.
Е, ето ме.
Притеснявах се.
Да не съм сторила нещо лошо? - Снощи ти..
Притесни ме.
Какво ще правиш днес? - Наистина ли се интересуваш,
или просто искаш да знаеш къде съм?
И двете.
Отивам на фитнес.
После може да намеря някое уютно кафене, да изпия едно кафе.
Това смешно ли трябваше да е?
Какво? - Трябва ли да направя корекция?
Не.
Съвсем не.
Тогава ми го докажи, Адел.
Трябва да затварям.
Обади ми се, ако имаш нужда от мен.
Обичам те.
Виж, малко ми е неловко..
но аз..просто не знах към кой друг да се обърна..
Толкова се притеснявам.
Дейвид е перфекционист.
И е склонен да прекалява с работата.
Опитваше се да се поправи, но..
Той обича да контролира всичко.
Винаги е бил такъв.
Малко да стане напечено, и той..
Той какво?
Стресира се.
И когато това се случи, той взема грешни решения.
Мисля, че може би пие твърде много.
Прибира се късно, тръгва преди да се събудя. Работи твърде много.
Спи в съседната стая.
Извинявай, че те товаря.
Но аз съм сама през цялото време, и започвам без повод да се побърквам.
Не мога да говоря с него, пък и няма с кого,
а ти си единствената приятелка, която имам тук.
Не знам защо ме търпиш. - Всичко е наред.
Хей. Адел..
Слушам.
Само да го споделя на някой, и се чувствам по-добре.
Обичам Дейвид.
Нищо няма да промени това.
Веднъж е влязъл в горяща сграда заради теб.
Това е голяма любов.
Може би има начин да му напомниш за това.
Права си.
Благодаря ти. - Няма за какво.
Как са нещата с дневника?
Щипя се като маниачка.
Да, чувствам се като идиот.
Не мисля, че го разбирам. - Ще разбереш.
Трябва да поискаш да промениш живота си.
Искаш ли винаги да сънуваш кошмари? - Наистина не искам.
Тогава ми обещай, че ще продължиш, Луиз.
Не се предавай. Не можеш. - Добре.
Ще продължа.
Кой е Роб, между другото? Мислех, че дневникът е твой?
Стар приятел. - Изглежда интересен тип.
Идея си нямаш.
Будна съм.
Лекарите биха свързали кошмарите ми с чувство за вина заради наркотиците.
Майната му на това.
Всичко е заради семейството ми, което изсмуква живота от мен.
Обикновено, на това място се събуждам...
И тогава се случи.
Това вече е нещо друго.
Здравей.
Това е всичко, Гари.
Сериозно?
Това е моят сън.
Къде е моята проклета врата?
Добро утро. - Добро утро.
Новите ти лекарства.
Защо?
Не ми хареса как звучеше по телефона онзи ден.
Как звучах? - Така.
Нямам нужда от нови хапчета.
Изпий ги.
Бих предпочела да не го правя. - Не се ли грижа за теб?
Не е ли това, което искаше?
Каквото винаги си искала?
Знаеш, че е така.
Затова го правя.
Добре.
Тръгвам.
Идваш ли? - Тръгвай.
Трябва да ми подпише някои неща. - Добре тогава.
Късмет. - Лека вечер.
Влезте.
Трябва да подпишеш всичко това. - Добре.
Благодаря ти. - Няма за какво.
До утре. - Да.
Трябва да се видя с д-р Фъргюсън сега.
Г-н. Хокинс, как влязохте тук? - Искам да видя д-р Фъргюсън, краво.
Господин Хокинс, трябва да се успокоите.
"Господин Хокинс", кой е той, мамка му?
Това е шибаният ми баща, глупава кучко.
Д-р Фъргюсън!
Знаех си, че сте тук.
Антъни? - Казахте ми, че мога да ви звъня
по всяко време. - Вероятно съм бил с друг пациент.
Добре ли си? Да се обадя ли на 999? - Не, не ми трябва 999, мамка му.
Имах нужда от вас преди два часа.
Обикновено не приемам пациенти без уговорен час.
Но ще направя изключение. Само този път.
Какво ще кажеш за..Не, не там. Кабинетът е затворен.
Можем да поговорим отвън.
Имаш ли нещо против да изчакаш? - Разбира се, няма проблеми.
Всичко ще е наред.
Никой не ми помага! Никой! Никой! Никой!
Вече не ми трябвате!
Твърде късно е! Твърде късно!
Можем ли да намерим свободен час за утре за Антъни?
Имате прозорец в 13:00. - Как ти звучи?
Да. Да, добре, ще дойда.
Мис Барнсли, Антъни и аз добре си поговорихме.
Установихме някои основни правила, ще се виждаме всяка седмица..
И ако трябва да видя д-р Фъргюсън извънредно,
ще се обадя в офиса.
И..?
И съжалявам, че ви нарекох крава и кучка.
Не сте нито крава.. нито кучка.
Не се притеснявайте, господин Хокинс.
Добре тогава.
Приятна вечер, и ще се видим утре.
Пак благодаря, д-р Фъргюсън. Наистина го оценявам.
Съжалявам.
Не се притеснявай. Мисля, обаче, че той е малко обсебен от теб.
Да, не думай. Хлапето е завършен шибан психар.
Не нарушаваш ли лекарска клетва, като използваш тази дума?
Да, вероятно, но..
Понякога нищо не може да се направи.
След пет часа натискаш копчето за професионален етикет,
превключваш надясно в изключено положение, нали?
Аз.. Аз..Това не беше..
Не исках да..
Знам.
Защо не?
Наздраве.
"Макалан". Помня го.
От него започнаха всичките проблеми.
Щеше ли да върнеш лентата назад.. ако можеше?
Не. - Нито пък аз.
Мамка му, толкова е..
По дяволите.
Дейвид.
Не съм задник, Луиз.
Не съм.
Просто.. има неща..
Хей.
Не, не, не, чакай. Разбрах. Разбрах.
Направи единственото нещо, което една приятелка би
направила в тази ситуация. Прецака съпруга й, два пъти!
Мамка му, Лу! Начинът, по който говориш за това,
звучи сякаш ги чукаш и двамата.
Чакай..И двамата ли ги чукаш? - Не! Разбира се, че не.
Благодаря на Господ за това, защото щеше да е истинска простотия.
Знам. Знам. Знам го, но..
И двамата ги харесвам. - Или е чувство на вина,
че се чукаш със съпруга й.
Не ме слушаш.
Добре, помогни ми да разбера.
Какво им харесваш?
Адел е мила и щедра.
Изглежда твърде съвършена, но е.. тъжна и самотна.
Знам какво е.
Тя е истински приятел, не мога току-тъй да я изоставя.
Може би е тъжна, защото съпругът й изневерява.
Но защо го прави?
Очевидно, нещата помежду им не са добре.
И двамата са много по-щастливи когато са с мен, а не помежду си.
Лу.. Трябва да го разкараш.
Защо да го разкарвам? Сериозно.
Може би, поне веднъж, да не ми пука за за чувствата на всички останали.
И двамата са големи хора. И двамата крият неща един от друг.
Защо не се разделят?
Защо винаги аз трябва да съм тази, която да постъпва правилно?
Така или иначе, романсът ще свърши, когато Адам се прибере, така че...
Засега, би ли ми позволила просто да се наслаждавам?
Боже!
Заслужавам да се позабавлявам малко.
Прекалено дълго беше самотна.
Чуй ме..
Трябва да ги разкараш и двамата..
защото някой ще пострада, и това най-вероятно ще си ти.
Права си.
Знам. Права си.
Значи ще сложиш край на това?
Лу? - Да. Да.
Здрасти. - Здравей.
Как си?
Боже!
Хайде, можеш да го направиш.
Без да се обиждаш, но..
Не мога да си те представя като момче от фермата.
Аз самият едва го помня.
Как беше? - Ужасно трудно.
Баща ми работеше повече от всеки, когото някога съм познавал.
Все не му стигаше.
Сигурно се чувстваше като неудачник.
Май още тогава си анализирал хората. - Да, може би.
Мисля, че понякога..
всички обичаме да мислим, че контролираме съдбата си, нали?
Но..по-голямата част от живота ни всъщност се оформя
от избора на други хора.
Както ти, да цъфнеш пред вратата ми.
И ти, да ме пуснеш да вляза.
Е..ако знаех по-рано, че кушетката при психиатъра
действа така, отдавна щях да замина.
Какво ти се е случило?
Изгаряне.
Голямо изгаряне.
Беше отдавна.
Само това ли ще ми кажеш? Хайде, де, Дейвид.
Стана пожар..
близо до мястото, където живеех.
Голям пожар.
Измъкнах едно момиче, и получих изгаряния.
Какво стана с момичето?
Наистина не съм сигурен.
Значи никога не си искал да я потърсиш?
Момичето?
Беше отдавна.
Мамо! - Адам?
Къде си?
Мамо!
Помощ!
Благодаря ви. - Благодаря.
Не мога да повярвам, че го каза и го направи.
Е, направи го. Той каза..
Идиот такъв! Казах ти да престанеш.
Ще ми кажеш ли за какво ставаше въпрос?
За къщата. - Какво за нея?
Има много неща за които да се погрижа. Стари сметки, ремонти, данъци.
Така е по-лесно. - Как?
Дейвид ще се грижи за къщата.
Чакай. Не ми казвай, че току-що си прехвърлила имот за милиони
на д-р Дейвид?
Ще се оженим веднага щом изляза оттук.
Така или иначе, всичко мое, ще стане негово.
Сега имам нужда от помощта му. - Това не ти е някакъв часовник, Адел.
Знаеш ли защо го нося?
Защото Дейвид не може.
Има кожни присадки на ръцете си заради изгарянията, когато спаси живота ми.
Просто можеше да изчакаш, докато не излезеш от лудницата.
Дейвид ще се погрижи за мен. Винаги го прави.
Здравейте, свързахте се с Адел..
Здравей, знаеш ли къде мога..
Изгуби ли се?
Здравей? - Кого търсиш?
Искам.. - Какво искаш?
Какво искаш? - Изслушай ме.
Не ми заповядвай.
Харесва ми якето ти. - Разкарай се!
Някой друг пострада ли?
Отговори ми. - Не.
Казах ти. Отворих шкафа, и си ударих лицето.
Просто си се ударила по лицето. - Тези хапчета ме замайват.
Кажи ми всичко, което прави днес.
Ходих на фитнес, прибрах се вкъщи,
отворих шкафа, за да приготвя чай.. - Защо не отговори на обаждането ми?
Лежах горе, с лед на лицето.
Не ми беше до това. Наистина, Дейвид, преиграваш.
Тръгнал си си от работа, само защото не отговарях по телефона?
Да.
И защо ли съм си тръгнал?
Радвам се, че си тук.
Може ли просто..да постоим заедно?
Да прекараме останалата част от деня.
Имам още два сеанса този следобед.
Веднага щом мога ще се върна.
Точно така! Върви и помагай на други хора!
На кого му пука за брака ти? Винаги има хапчета за това!
Будна съм.
Помислям за врата.
Мамо!
Помислям за врата.
Сънувам.
Дейвид.
Наздраве.
Сега пък какво има, Адел?
Мога да те попитам същото.
Е..
Моето око не е насинено. - Аз пък не се прибирам в полунощ.
Притеснява ме, че много пиеш.
Притеснява те, че много..
Наистина ли? Боже, Адел.
Признавам, че допуснах грешки.
Но ти каза, че това е ново начало.
Това, което се случи преди да се преместим тук, беше...
Беше по твоя вина.
Сам го каза. - Адел..
Не мога да контр..
Какво не можеш? Да ме контролираш?
Ти си психиатър, Дейвид. Знаеш колко е сбъркано това.
Вече не мога да се грижа за теб.
Просто..
Просто не мога.
Толкова много споделяме..
ти и аз.
Без значение кой или какво застава помежду ни,
споделяме неща, които никога не бива да казваме на никого.
Знаеш, че никога няма да ме оставиш, Дейвид.
Знам.
Превод: Alex Bell Редакция и Синхронизация: Harry