ТВОЕТО ВРЕМЕ ДОЙДЕ
Казват, че времето изравнява всички.
Заради една проста причина.
Без значение кой сте и къде отивате...
Ами, нека кажем, че времето е способно да настигне всекиго.
Гладис.
Генерале.
Отдавна не сме се виждали.
С момчетата минавахме наблизо и решихме да се отбием.
Може ли да влезем?
Седни.
Това наистина ли беше необходимо?
А имитирането на смъртоносна болест, наистина ли беше необходимо?
Вече не работя за вас.
Гладис, задава се нова вълна.
Това може да е последният ни шанс.
В света има два вида хора.
Хора, които просто са позволили на този страшен,
грозен, чудовищен вирус да убие тях и техните любими хора.
Съпрузи, съпруги, майки, бащи, деца.
Също както твоите две момичета.
И войници.
Хора, които са готови на всичко,
за да победят тази отвратителна болест,
да си възвърнат контрола и да възродят човечеството.
Познай, от кой вид хора съм аз.
Ти си чудовище.
Истинският въпрос, Гладис е: какво си ти?
Къде е проклетата книга?
Оставих я на този, който ме смени.
В Рокбридж.
Доктор Сингх.
Супер.
Благодаря за информацията.
Те са просто деца.
Те ще ни надживеят. Ще са тук дълго след като всички ние изчезнем.
Каквото и да правиш.
Да, времето е такова.
Постоянен компаньон…
О, не!
Докато изведнъж не е.
Не!
ТВОЕТО ВРЕМЕ ДОЙДЕ
ЛАКОМНИК
Видя ли? Избягахме, както Том и Хък от хулиганите.
Какво има? - Нищо.
Защото ти изгубих хапчетата, нали? - Не.
Слушай, хлапе.
Искам да ти благодаря за това, което направи там.
Какво точно? - Погрижи се за мен.
Както ти за мен.
Направи юмрук.
Яко.
Отличен отбор сме, Здравеняк.
Относно това.
Слушай, Лакомник...
Ще дойда с теб в Колорадо.
Почакай, ще отидем заедно?
Да. Защо не?
Само не прави от мухата слон, нали?
Първо трябва да стигнем там.
О, Джеп, какво правиш?
Но ние изпуснахме влака. Сега, как ще се доберем до там?
Първо трябва да разберем, как да се доберем до най-близкия път.
Тези пънкарчета ми разказаха играта.
Значи сега с това се занимаваш?
Криеш се в гората и чакаш твоите дружки да те приемат обратно?
Трябва да говоря с Гас.
Давай, само че бързо.
Забравих да ти дам това. - Дай да го видя.
Ще ти трябва, ако искаш да намериш майка си, хората ми намериха това...
тоест бившите ми хора намериха това за Бърди.
Какво е това? - Адрес.
Вероятно на къщата на майка ти.
Това е част от адрес.
Какво по дяволите е Гоу Гроу? Истинско място ли е?
Повече, от колкото имахте преди малко.
Както и да е, надявам се да помогне. Късмет.
Чакай, къде отиваш?
На влака. - Глупости.
Тук не минава влак. - Минава.
Просто не спира.
Ние също отиваме към влака. Може ли да дойдем с теб?
Не мисля, че е добра идея. - Съгласен съм.
Защо не? - Момичето е ненормално.
Ще трябва да преминем през долината на скръбта.
Какво е това?
Най-отровното поле от виолетови цветя.
Никой не го доближава, освен ако не търси смъртта си.
Но това е най-краткия път до влака,
а и Животинската армия, няма да търси там.
Хайде, Здравеняк. Влакът ще ни отведе в Колорадо.
Трябва да тръгнем с нея. - Не.
Моля те? - Не.
Моля те...
Добре!
Но ще слушаш мен. - Става.
Ей, казах да слушаш... По дяволите.
По това минават влакове? - Не, по него минаваха коли.
Изненадан съм, че знаеш какво е кола. - Млъквай!
Не забавяй темпото.
ДИВИ ЖИВОТНИ
Интересно ми е, как е там в Гоу Гроу. Навярно е красиво. Като мама.
Какво всъщност знаеш за нея, Гас? - Ами, тя няма рога.
И аз съм бил целият и живот, а това значи, че тя също ме търси.
Знаеш ли, очакванията ни от непознат човек
невинаги се оправдават.
Остави го на мира.
Не го заразявай с твоята алергия към възрастните.
Какво си мислех? Явно си свършил отлична работа в показването на
нюансите в човешката натура на Гас. - Не знаех, че си падаш по нюансите.
Трудно е да се разбере по случката с Тигър и децата психопати.
Неблагодарник, аз те спасих.
Не се карайте! - Спаси ме хлапето, а не ти.
Още далеч ли е? - Защо, уморили се?
Не започвай.
Гас. Стой пред очите ми.
Това дърво, носи одеяло? - Не е одеяло.
Това е парашут.
Никога не съм виждала, но съм чувала истории.
Имаше времена, когато хората скачаха от самолети високо в небето
и парашутите им помагаха плавно да се приземят.
Разбираш ли, пазеха ги в безопасност.
Виждаш ли риби в окото ми? - Кораби. Не. Сериозен съм.
Преди хората го правеха за забавление. - Добре.
Но някой път са скачали, за да убиват други хора.
Наричали са го "война". - За глупак ли ме взимате?
Щом това одеяло е толкова вълшебно, защо е оставено да виси на дървото?
Прав си. - Спипа ни.
Сериозно. Не е яко така.
Успокой се, почти стигнахме. - Между другото, на къде си тръгнала?
На някъде. - По-конкретно?
На юг има убежище за хибриди.
Това, че вече не съм от армията не значи, че няма да помагам на хибриди.
А ти? - Какво аз?
Вярваш ли, че майка му е жива...
Гас. Това там дърво с карамелени ябълки ли е?
Той има супер слух.
Добре, не ни чува. Ето какво.
Не е важно, в какво вярвам.
Това момче е пълно с оптимизъм! Не знам, от къде го черпи.
Защо изобщо правиш това? Да помагаш на Гас.
Имам си свои причини. - А защо не ги дефинираш?
Не съм длъжен, нищо да ти дефинирам.
Успяхме. Пристигнахме.
Най-накрая.
Долината на скръбта.
Изглежда като долината на радостта.
Казват, че тук са погребвали мъртвите след великия крах.
Тези цветя растат от болестта.
Могат ли да разболяват хората? - Никой не рискува да провери.
И как ще преминем?
Така.
Няма начин. За нищо.
Какво? Изплашили се? - Не, просто съм умен.
Мостът няма да ни издържи. - Искаше да кажеш "теб".
Ще се наложи да продължим без теб.
Това ти е бил плана от началото. - Само се опитвам да стигна до влака.
Разкарай се.
Правиш се на корава сякаш не ти дреме, че хората ти те изхвърлиха на боклука.
Върви по дяволите.
Вече пристигнах.
Ако не беше ти, въобще нямаше да съм тук.
Знам, че ти е трудно да го разбереш,
защото мислиш само за себе си.
Армията беше единственото ми семейство и заради теб загубих всичко!
О, не! Гас!
Не, хлапе, чакай!
Върни се! - Гас, чакай ни!
Не, Гас! - Ей, хлапе!
Чакай, Гас. Много си далеч. Почакай ни, чу ли?
Ако престанете да се карате. - Гас, докарай си задника тук!
Не му викай. Така няма да помогнеш.
Помага на мен. Гас!
Още една крачка и повече не сме отбор! Не се шегувам. Ела тук!
Не!
Здравеняк!
Стой! Мостът няма да издържи. - Имаш ли по-добра идея?
Гас!
Проклятие.
Дръж се. Не се пускай!
Не се движи!
Не мърдай.
Дръж се!
Лакомник!
Гас! - Гас!
Гас!
- Гас!
Гас!
Докато за едни, времето изтичаше...
Ейми и Венди разполагаха с цялото време на света.
Отне им години да построят това,
което стана за тях главното в живота.
Резерват.
Не мърдай, Боби. Почти си готов за излизане.
Стой мирно.
Благодаря.
Почаках, боби, върни се!
Не съм над теб.
Боби, верни се!
Ало. Някой чували ме?
Опитвам се да стигна до резервата. - Слушам.
Слава Богу. Намерихме бебе-опосум, но не знаем, как да се грижим за него.
Видяхме вашата листовка. Можете да ни помогнете, нали?
Ще ви кажа, къде да го оставите. После ние ще го вземем.
Искате да го оставим? Той е бебе. Можем да дойдем при вас.
Такива са правилата. - Той няма да издържи дълго така.
Просто ми кажете, къде сте. Трябва му помощ.
Доверете ми се. Ало?
Мамо? Ще имаме ново бебе?
Прекалено е опасно.
Къде е Боби? - Не знам.
Продължава да копае дупки навсякъде. Дори понякога излиза навън.
Аз го помолих. Помага ми с един проект.
Но аз не мога да излизам. - Това ли те безпокои?
Можеш да си играеш с другите хибриди. - На тях и без мен им е весело.
Ами, Джуниър? - Никога не слиза от дървото си.
Той е наполовина бухал, мила.
А Хенри? - Не излиза от бронята си.
Много е срамежлив.
Доколкото си спомням...
ти също си наполовина животно.
Но не като останалите.
Правиш ги много големи. Трябва да са ето такива.
Може би, си изцяло прасенце? Добре се оправяш с калта.
Значи, не си животно като другите. Нищо страшно.
Понякога ми се искаше да бях. - А аз, не.
Нямаше да мога да се справям тук без теб, Опашчице.
Ти си умна. По-умна от повечето хора, които познавам.
Но аз не съм и човек.
И слава Богу.
Аз също не се вписвах никъде на твоята възраст.
Докато не дойдох тук
и намерих теб, тогава най-накрая...
се научих, просто да бъда себе си.
А аз как да се науча?
Престани да мислиш, че нещо с теб е сбъркано.
Защото си перфектна такава, каквато си.
Боби, ти се върна!
Какво носиш, Боби?
От къде взе това?
Оградата. - От оградата.
Открили са ни.
Куче?
Почакай ме!
Къде отиваме?
Куче, почакай!
Куче! Къде си?
Паба!
Гас! Толкова си пораснал!
Чакай малко.
Ето, така е по-добре.
Изглеждаш уморен. - Минах дълъг път.
Липсваше ми. - И ти на мен.
Трябва да ти кажа нещо.
И ти ще ми се ядосаш. - Какво пък, нека проверим.
Но нямаме много време.
Наруших правило.
Това, за което ми каза никога да не нарушавам.
Излязох зад оградата.
Да. - Сърдиш ли ми се?
Рано или късно знаех, че ще пресечеш оградата.
Знаел си? - Просто забавях твоето израстване.
Значи съм постъпил правилно?
Невинаги е ясно, какво е правилно. Това е част от съзряването.
Просто слушай сърцето си. Дори когато е трудно.
Още не съм ти казал най-лошото. - Разказвай.
Тръгнах с един от тези, за които ме предупреждаваше.
Така. - Но той не е толкова лош.
В него има нещо добро. Но просто трябва да го потърсиш.
Значи, ти се учиш. Хората са сложни създания.
Той и Мечка, ми помагат да намеря мама - Има и Мечка?
Те са ми приятели. Просто трудно се разбират помежду си.
Чуй ме. След като си пресякъл оградата, трябва да продължиш напред.
Имаш влак за хващане. - Но аз искам да остана тук.
С теб! - Знам. Но послушай.
Сега имаш по-важни неща за правене.
Не става дума само за мен и теб.
Има и други деца като теб. Те разчитат на теб.
Трябва бъдеш смел. Ясно? Дори, когато е тежко.
Нали? Не се страхувай.
Добре. Да вървим.
Нека ти покажа нещо.
Ти си готов, Гас.
Просто помни, какво ти казах. - Погледни ме, Паба.
Виждам те. И скоро светът също ще те види.
Паба?
Паба!
Върни се, не ме оставяй!
Не си тръгвай, върни се!
Толкова е приятно да се запозная с теб, Гас.
Той идва, не спирай!
Не се страхувай, Гас. Сега, ти си готов.
Гас! - Не се страхувам!
Гас! - Гас!
Сега си готов, Гас. - Лакомник!
Просто помни, какво ти казах. Всичко е твоите ръце, Гас.
Не се предавай.
Махни този шлем.
Не се страхувам.
По-бавно не можеше ли?
Не го носеше ти. - Почти нищо не виждах.
Сама си избра шлема. - Защото ти избра парашута!
Хора! - Побирам се в него!
Направете юмрук.
Направете юмрук!
Сега ги чукнете.
А сега да вървим.
И докато злото пълзеше по земята,
надеждата за щастлив край
за някои, беше недосегаема.
О, господи! - Все едно видя призрак.
В последно време съм малко напрегнат. - Да, не само ти, съседе.
Боже, Ади. Просто ги изгори. А после го засипи с дървени стърготини.
Не всичко се решава с огън, Боб. За някои неща трябва мислене.
Както говорим за това. Вземи две. За Рани.
ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ МЕ?
Защо мислиш, че е изчезнала? - Никой не я е виждал вече 3 дни.
Три дни, казваш?
Тя ти е съседка. Нищо ли не си забелязал?
Ами, не сме виждали Нанси от партито на Дъг, но пък,
не сме обръщали много внимание.
Ще бъде много поласкана, когато се върне и види тези листовки.
Да се надяваме. - Да.
Между другото, как е Рани? Не съм я виждал напоследък.
Ами, какво да ти кажа. След вечерята у Дъг,
постоянно дезинфектира цялата къща,
защото имаме...
от тези гранитни плотове.
Трябва да замажеш всички фуги.
Благодаря за съвета, Боб. Ти си добър човек.
Разчитаме на теб.
Да ни държиш здрави, бдителни.
Ако се задава още една вълна,
ще си ни нужен, приятелю.
На вашите услуги. - Добре, ще се видим.
Обещай ми, че ако аз изчезна, ще сложиш по-добра снимка.
Държах се с него, както мога. Помислих си, че знае.
Ади, ние нищо не сме направили. - Именно!
Бездействието е сродно на убийството.
Ти ли ритна Нанси в гърдите? - Не.
Аз ли ритнах Нанси в гърдите? - Не.
Ами ето. Ако искаш да обвиняваш някой, говори с Трикси.
Добре, права си. Както винаги.
Не ми харесва, как изглеждаш. Имаш температура.
За пръв път си толкова време без лекарство.
Не се притеснявай за мен. Правя това за двама ни.
Аз? Разтревожен? - Познавам те.
Отговори.
Слушам.
Добър ден, доктор Сингх. Имате доставка в клиниката.
Идвам след малко.
Тайната съставка.
Скоро ще се оправиш, любима.
Сега се връщам. - Аз ще дойда с теб.
Добре. Искам пържени картофи. - И ягодов млечен шейк.
Саманта?
Явно си е тръгнала по-рано. Провери онези, а аз тези.
Джакпот.
Добре. - Така...
Готова ли си? Раз, два, три.
Добре ли си?
Да. - Добре.
ХИБРИДИТЕ СВЪРШИХА
Не.
Не!
Ади?
Защо от фризера тече вода?
Ще проверя. Хайде, ела.
Още е тук.
Ти ли остави вратата отворена? - Не, затворих я.
Струва ми се.
Саманта я няма.
Ами ако е видяла това? - Трябва...
Да се махаме. - Да.
Ето ги! - Здравейте всички.
Да не сме пропуснали покана за събиране на съседския патрул?
ОХРАНА РОКБРИДЖ
Ще ни разкажеш ли, какво има във фризера, Ади?
Сутринта ме излъга. Знаел си точно къде е Нанси.
Защото ти си я убил. - Съжалявам, Боб.
Съжалявам, че всички трябваше да разберете по този начин.
Тя беше болна.
А защо просто не ни каза?
Този квартал е изграден на доверие. - Не.
Този квартал е изграден на лицемерие.
Колко съседи убихме заедно в името на вируса?
Колко гориво трябва, за да се създаде илюзия за ред?
Ред няма да има!
Заселихме се тук в търсене на доброта,
а намерихме само...
диваци с добри прически.
Проклятие.
Спокойно. Не е заразна. Успокойте се.
Оставете я на мира!
Нищо не е направила! Махнете се!
Оставете я на мира! Оставете я!
Оставете я!
Действително, в живота има моменти, когато е благосклонен към нас,
когато ни е дадена допълнителна секунда, допълнителна минута,
допълнителен момент с любими хора.
А понякога, както казах,
времето ни настига.
Добре сме.
Боже. Прости ми.
Не се извинявай.
Тук сме. Заедно.
Вината е моя.
Какво? - Аз донесох болестта в къщи.
Какво говориш?
Когато всичко започна. Работейки в болницата, бях длъжен...
Бях длъжен да те защитя, но те подложих на опасност.
Ади, стана заради сина на Джонсън, на партито в басейна.
Киха върху мен цяла вечер. Нима си забравил?
Аз мислех... - В нищо не си виновен, скъпи.
Абсолютно в нищо.
Приближи се.
Чуваш ли ме? Обичам те.
И аз те обичам.
Незабавно напуснете територията иначе ще открием огън.
Живо, разкарайте се от тук!
Какъвто и да е случаят,
времето има причудливи способи
да свърже всичко в едно, когато...
Ами...
Когато му дойде времето.
Доктор Сингх, както разбирам?
Имате прекрасен дом.
Превод: Lomion