Филм на ФЛОРИАН ЗЕЛЕР
АНТЪНИ ХОПКИНС ОЛИВИЯ КОЛМАН
МАРК ГЕЙТИС ИМОДЖЕН ПУТС
РУФЪС СЮЪЛ ОЛИВИЯ УИЛЯМС
Музика ЛЮДОВИКО ЕЙНАУДИ
По пиесата "Бащата" на ФЛОРИАН ЗЕЛЕР Режисьор - ФЛОРИАН ЗЕЛЕР
БАЩАТА
Татко? Аз съм.
Татко?
О, ето те.
Какво правиш тук? - Ти какво мислиш?
Е, какво стана? - Нищо.
О, казвай. - Казах. Нищо не е станало.
Нищо не е станало? Току-що говорих с нея по телефона.
Е? Това какво доказва? - Не може да се държиш така.
Това си е моят апартамент, нали? Невероятно!
Ти ми се разкрещя сякаш... Нямам представа коя е тя, тази жена.
За нищо не съм я молил. - Тя е тук да ти помага.
Да правя какво? Нямам нужда от нея. Нямам нужда от никого.
Каза, че си я нарекъл малка кучка. И не знам още какво.
Може би. Не помня.
Плачеше. - Защото съм я нарекъл малка кучка?
Не. Каза, че си я заплашил физически.
Аз? Физически?
Тя няма представа за какво говори. Съвсем се е побъркала. Повярвай ми.
По-добре да си върви. Повярвай ми.
Особено като... - Като какво?
Не исках да ти го казвам, но щом искаш да знаеш,
имам съмнения, че тя...
Че тя... - Че тя какво?
Че ме краде. - Анджела?
Какво говориш? - Казвам ти, че ми открадна часовника.
Твоя часовник? Не е ли по-вероятно да си го изгубил?
Не. Вече имах съмнения. Така че й устроих капан.
Оставих си часовника на видно място, за да видя дали тя ще го свие или...
Къде? Къде го остави? - Не знам и не помня.
Знам само, че го няма никъде, не мога да го открия.
Ето ти доказателство. Това момиче ми сви часовника. Знам, че го сви.
Да.
Какво има?
Не знам какво да правя.
Трябва да поговорим, татко. - Точно това правим, нали?
Не, имах предвид сериозно.
Тази е третата, която ти... - Казвам ти,
не ми трябва тя или някой друг. Мога да се оправям много добре сам.
Не беше лесно да я намеря. Не е лесно.
Мислех, че изглежда наистина добре. С много качества.
И сега не иска да работи повече тук. - Ти не слушаш какво ти казвам.
Това момиче ми открадна часовника.
Няма да живея с крадец, разбираш ли?
Погледна ли под ваната?
Какво? - Под ваната, където криеш ценностите.
Откъде знаеш? Кажи ми истината. - Просто знам.
Надничала си в скривалището ми? - Не.
Тогава откъде знаеш, че понякога там си държа ценностите?
Открих го случайно.
Ти... - Татко.
Татко! Къде отиваш?
Нищо не съм пипала!
Намери го, значи? Часовникът ти. - Какво?
О, да. - Разбираш, че Анджела няма нищо общо.
Само защото го скрих, за щастие, точно на време. Иначе щях да стоя тук,
без да знам колко е часът.
Часът е пет, в случай, че те интересува. Мен специално, да.
Извинявай, че дишам.
Пи ли си хапчетата? - Да.
Защо ме гледаш сякаш нещо не е наред? Всичко е наред, Ан. Да.
Светът се върти.
Винаги си била така. Все се безпокоиш.
Докато сестра ти...
Тя къде е, впрочем? Обаждала ли ти се е?
Попитах те нещо.
Ами...
Смятам да се преместя, татко.
Ще трябва да напусна Лондон.
Наистина? Защо?
Говорихме за това, не помниш ли? - А, затова ли искаш толкова тази...
болногледачка да живее с мен? Очевидно е това.
Плъховете напускат кораба.
Няма да съм тук.
Няма да мога да идвам всеки ден. Трябва да разбереш това, татко.
Да.
Значи заминаваш. Кога? Имам предвид защо?
Срещнах някого. - Ти?
Да.
Мъж ли имаш предвид? - Да.
Наистина? - Не трябва да си толкова изненадан.
Не, не, само че... Трябва да признаеш, че след...
Джеймс? - Джеймс.
Не си имала много...
Какво работи той? - Живее в Париж.
Така че отивам да живея там. - Ти в Париж?
Няма да го направиш, нали?
Осъзнай се. Те дори не говорят английски.
Значи, ако разбирам точно,
ти ме напускаш. Това ли е?
Зарязваш ме. - Татко.
Какво ще стане с мен?
Очевидно, че за мен това е много важно,
иначе не бих отишла.
Аз... наистина го обичам.
И мога да се връщам и да те виждам често. През уикендите.
Но не мога да те оставя тук сам. Невъзможно е.
Ето защо, ако...
Ако отказваш да имаш болногледач, ще трябва да...
Какво?
Трябва да разбереш, татко.
Ан? Какво ще трябва да направиш?
Ан?
Има ли някой там?
Всичко наред ли е? - Кой си ти?
Моля? - Кой си ти?
Какво правиш тук? Какво правиш в моя апартамент?
Антъни, това съм аз, Пол. - Кой?
Какво правиш тук?
Тук живея.
Ти? - Да.
Живееш тук? - Ами да.
Живееш в моя апартамент?
О, това вече е супер.
Какви са тези глупости? А?
Ще се обадя на Ан.
Дъщеря ти. - О, да, благодаря. Знам коя е Ан.
Познаваш Ан? Неин приятел ли си?
На теб говоря!
Познаваш ли Ан?
Аз съм неин съпруг.
Неин съпруг? - Да.
И откога? - Ами...
Ще станат 10 години.
А, да, да.
Разбира се, да, да. Очевидно.
Вече 10 години? Но си мислех...
Вие не сте ли... разделени? - Кои?
Аз и Ан? - Да, не сте ли?
Не. - Сигурен ли си?
Да, Антъни. - Ами това с Франция,
тя нямаше ли да заминава за Париж до...
Няма ли? - Здравей, скъпа. Да, аз съм.
Не, просто баща ти не се чувства много добре.
Мисля, че би искал да те види. Чудесно. Не се бави много.
Тя точно пазарува...
Ще бъде тук... след минута.
О, добре. Да, тя ми каза...
Онзи ден тя ми каза, че отива да живее в Париж.
Тя ми каза. Да. - В Париж?
Какво ще прави в Париж? - О, срещнала е един французин.
Не мисля, Антъни. - Да, срещнала е.
Тя ми каза онзи ден. Не съм идиот.
Каза ми, че се мести да живее при него.
И, дори помня, че й казах, че е тъпа идея,
защото те дори не говорят английски.
Не знаеш ли за това? - Не.
Оп! - Какво?
Гаф ли направих? - Не се притеснявай.
Тя... Тя не ми го е споменавала, но съм сигурен, че има намерение.
Значи знаеш за французина? - Не.
Опа - ля!
Няма значение. Горе главата! Те всички рано или късно си заминават.
Говоря от личен опит.
Искаш ли нещо за пиене, докато чакаме? Чаша вода? Плодов сок?
Не, просто щях... Щях да казвам нещо.
Да. Заради това момиче, тази болногледачка.
Лора? - Забравих името. Това момиче,
на което жена ти настоява да ме предаде. Знаеш за това.
Сякаш не мога да се оправям сам.
Тя ми каза, жена ти ми каза, че ми трябва помощ за това... това...
Макар да мога и сам да се справям отлично.
Дори и ако трябва да заминава в Париж. Жена ти.
Виж, не разбирам защо тя настоява...
Искам да кажа, погледни ме. Само ме погледни...
Пол. - Точно така, Пол.
Хубаво ме погледни. Мога още да се оправям сам.
Не мислиш ли? Имам предвид, че не съм напълно...
Съгласен ли си? Разбира се, че си съгласен. Но тя...
Не знам откъде й идва... тази тъпа фиксидея.
Винаги си е била такава, дори като беше малка.
Работата е, че тя не е много умна.
Знаеш, не е много...
Не е много интелигентна. Взе го от майка си.
Тя се опитва да направи всичко възможно за теб, Антъни.
О, всичко възможно, всичко възможно, да.
Не съм я молил за нищо.
Не знам какво мъти срещу мен, но мъти нещо.
Тя мъти нещо, това знам.
Виж, подозирам, че иска да ме вкара в клиника...
А, да. Виждам признаците.
Но нека да съм напълно ясен.
Не си напускам апартамента.
Не си напускам апартамента!
Това не е твой апартамент, Антъни. - Моля?
Ако си спомняш, ти се премести тук... Ти се премести у нас, докато чакаше...
Какво? - Нова болногледачка.
Защото се скара с последната. С Анджела.
О, скарах ли се? - Затова си у нас, докато чакаш.
Значи, Джеймс... - Пол.
Добре де, Пол. Значи казваш, че това е твоят апартамент?
Да. - Е, сега чух всичко.
Аз съм. - А, ето я и нея.
Какво има? - Нищо особено.
Баща ти изглеждаше малко объркан. - Нещо станало ли е?
Каква са тези глупости? - За какво говориш?
Къде е Ан?
Моля? - Ан. Къде е тя?
Тук съм. Само слязох да напазарувам. Върнах се веднага.
O, ясно.
Какво купи? - Пиле. Одобряваш ли? Гладен ли си?
Да, защо? - Ето, дай ми го.
Ще приготвя всичко. - Благодаря.
Пол каза, че не ти е било добре.
Добре съм, благодаря.
Изглеждаш...
разтревожен.
Не, просто...
Просто какво?
Хей.
Кажи ми.
Правех чай в кухнята.
Бях сам в апартамента и изведнъж чух... шум.
Тогава дойдох тук и мъжът ти беше тук.
Кой? - Мъжът ти.
Какъв мъж? - Ами, твоят, скъпа. Не моят.
Джеймс?
Съпругът ти. - Аз не съм омъжена, татко.
Моля?
Разведох се преди повече от 5 години. Помниш.
Ами тогава кой е той? - Кой?
Нарочно ли го правиш? Този, който току-що излезе с пилето.
Какво пиле? - Не даде ли пиле на един преди малко?
За какво говориш, татко? - Не даде ли едно пиле на някого?
Пилето! - Какво пиле? За какво говориш, татко?
Той беше тук сега. - Мисля, че грешиш, татко. Няма никой.
Изчезнал е. - Кой?
Мъжът с пилето? - Мъжът ти!
Защо се усмихваш? - Нищо. Извинявай. Съжалявам.
Всички тези глупости ме побъркват.
Какво има, татко?
Става нещо странно.
Повярвай ми, Ан, става нещо странно.
Ела, седни. Хайде.
Е, не се тревожи.
Всичко ще се нареди от само себе си. А?
Не знам. - Да, ще се нареди.
Не се тревожи.
Взе ли си лекарствата?
Това какво общо има? - Нека ти дам лекарствата.
Вечерната доза. Тогава ще се почувстваш по-добре.
Случва се от известно време.
Стават странни неща около нас.
Не си ли забелязала?
Този мъж твърдеше, че това не е моят апартамент.
Много несимпатичен човек. Малко като мъжа ти, само че по-лош.
Това вече е супер, не мислиш ли? В моя апартамент ми го каза.
Но...
Това е моят апартамент. Нали?
Ан?
Нали? Кажи ми, Ан, това наистина е моят апартамент.
Нали?
Благодаря.
Да. Знам.
Знам. Не, ти нямаш представа колко е трудно понякога.
Онзи ден той дори не ме позна.
О, знам. Да.
Благодаря.
Стига да я харесва, това е основното, нали?
И да зная, че ще е... Ще е щастлив.
Да.
Не, това е добра идея. Да, абсолютно. Надявам се.
Изглеждаше мила по телефона.
Е, ще те държа в течение.
Да. Добре.
Добре, добре. Добре. Ще говорим пак. Обичам те. Чао.
Здравей. - Здравей. Не съм подранила, нали?
Не, не, изобщо. Заповядай.
Влизай. - Благодаря.
Заповядай. Благодаря, че се отби. - Няма проблем.
Баща ми си е в стаята. Искаш ли нещо за пиене?
Не, благодаря. - Добре. Чувствай се като у дома си.
Аз... Да, казвах ти, че баща ми е доста разстроен от цялата тази идея...
Няма проблем. - Така че това може да го накара да...
Мисля, че ми е доста ядосан.
Просто ти го казвам, защото той е способен на неочаквани реакции.
Сам ли е живял досега? - Да. Беше в апартамент наблизо.
Получаваше се. И можех да ходя при него практически всеки ден.
Но трябваше да се реорганизираме.
Просто е неприложимо вече. - Ясно.
Той е имал няколко болногледачки една след друга.
Трудно се разбира с тях.
Твърдоглав е.
Затова го преместих тук при мен.
Но ми е доста трудно да се справям сама.
Идва ми в повече, защото трябва да работя и затова ми трябва помощник.
Чу ли звънеца? Зън, зън. - Татко. Да.
Искам да те запозная с Лора. - Как сте, господине?
Обясних ти, че Лора ще дойде днес, за да се запознаете.
Здравей. Великолепна си. - Здравейте. Благодаря.
Но аз...
Не сме ли се срещали преди? - Не, не мисля.
Сигурна ли си? Имам впечатление, че съм те виждал преди.
Лора се отби, за да се запознае с нас,
така че да получи представа как живееш и доколко би могла да ти помага.
Знам, скъпа. Знам. Казвала си ми го вече хиляда пъти.
Дъщеря ми има... склонност да се повтаря.
Но знаеш какво е, въпрос на възраст.
Искаш ли нещо за пиене? - Много сте мил, но не, благодаря.
Един аперитив? Сигурна ли си? Аперитивче. Време за аперитив, нали?
О, по дяволите... Един момент, ей сега идвам.
Отива да си намери часовника.
Трябва да кажа, че е очарователен. - Да. Не винаги.
Точно както си помислих, време за аперитив!
Имам два часовника. Винаги съм имал два. Един на китката и един в главата.
Винаги е било така. Е, какво желаеш, млада госпожице?
Татко. - Мога да предлагам питие
на гостите, нали? Какво да бъде?
Вие какво ще пиете? - Уиски.
Тогава и аз ще пия същото. - Прекрасно.
Идват две малки уискита.
Ан, ако обичаш.
Няма проблем, Ан, няма да ти предлагам питие.
Тя не близва алкохол. Нито капка. - Така е.
Никога. Нито капка, да. Затова изглежда толкова...
Каква? - Ами, трезва. И майка й беше същата.
Най-трезвата жена, която познавам.
Ох. Глупак. Докато малката й сестра
беше съвсем различна. - О, имате две дъщери?
Макар че почти не се чуваме с другата, все пак винаги тя ми е била любимата.
Беше художничка. Виж, ето. "Пируетът". Прекрасно, нали?
Да, така е. - Да.
Поразително момиче. Не разбирам защо никога не се обажда. Никога.
Уискито ти. - Благодаря.
Наздраве.
Бих дал всичко за чаша уиски. Не си ли съгласна?
Е, не притежавам чак толкова много... - Така ли?
С какво си изкарваш прехраната?
Ами, грижа се за други хора.
Други хора? - Да, помагам на хора,
които имат нужда от помощ.
Като тези момичета, които все се опитваш да ми натресеш.
Трябва да е трудно, все пак, нали? Да си цял ден с един от тези...
Не бих го издържал. Прав ли съм?
Ами вие? Какво работехте?
О, бях танцьор. Да. - Така ли?
Татко. - Какво?
Ти беше инженер. - Ти пък какво знаеш?
Да, специалността ми беше степ. - Наистина?
Изглеждаш изненадана. - Мъничко.
Защо? Не ми вярваш или ти е трудно да си го представиш?
Разбира се. Просто... Винаги съм харесвала степ.
Ти, наистина? Още ме бива много. Ще ти покажа.
Чудесно. Защо се смееш?
Нищо. Извинявайте. Извинявайте. - Знам... Знам на кого ми напомня тя.
На кого? - На Луси. На Луси, като по-млада.
Луси? - Да, другата ми дъщеря. Точно така.
Има прилика, не мислиш ли? - Да, може би.
Да. Да.
Нетърпимият й навик да се смее глупаво.
Хванах те натясно, нали?
Положението е много просто.
Живея в този апартамент... от известно време насам.
Много съм привързан към него. Купих го преди повече от 30 години.
Можеш ли да си представиш? Ти дори не беше родена.
Да, голям апартамент. Много хубав. Много голям.
И съм бил много щастлив тук.
Във всеки случай дъщеря ми много се интересува от него.
За какво говориш? - Дъщеря ми е на мнение,
че не мога да се оправям сам. И се нанесе при мен, уж да ми помага,
с този мъж, който срещна скоро след като се разведе.
Да. Който й влияе лошо,
трябва да ти кажа. - За какво говориш, татко?
И сега иска да ме убеди, че аз наистина не мога да се оправям сам.
И следващата стъпка ще бъде да ме изгони.
Не знам къде. Това ще е много по-ефикасен начин
за придобиване на апартамента. Но няма да стане по този начин.
Съжалявам, скъпа. Мога да ти кажа и сега.
Няма да напусна този апартамент скоро.
Смятам да ви надживея.
И двамата. За теб не знам, но дъщеря ми, да.
Всъщност за мен е важно да го направя. Аз ще наследя нея. Не обратното.
И в деня на погребението й ще произнеса малка реч.
За да напомня на всички колко безсърдечна и манипулативна е била тя.
Толкова съжалявам за това. - Защо? Тя разбира чудесно.
Ти си тази, която не разбира. От месеци се опитвам да я убедя,
че мога да се оправям сам много добре.
Но... тя отказва да ме чуе.
Не ми трябва никаква помощ от никого.
И аз няма да си напусна апартамента.
Искам само всички да се махат.
Да кажа това... беше огромно удоволствие.
Оревоар. Чао.
Наистина много съжалявам.
Не е било шега, че е твърдоглав. - Много съжалявам.
Недей. Такъв тип реакция е доста нормален.
Всичко ще бъде наред. - Мислиш ли?
Да.
Е?
Какво? - Добре ли мина?
Ами... Да.
Така смятам. Тя каза, че ще започне утре.
Тук? Добре. - Да.
Да. Ще видим как ще мине първият ден и...
Наистина се притеснявах, че няма да се получи, но на края беше добре.
Той беше очарователен. - О, ето на, виждаш.
Да. Наистина си пусна чара. Трябваше да го видиш.
Каза й, че е бил танцьор. Танцьор на степ.
Стига бе. - Да.
Не знам как да ти го опиша. Мисля, че тя наистина ще може да...
Смятам, че ще се разбират добре.
Каза, че му напомняла Луси.
Наистина?
Тя на колко години е? - Защо, заинтересува ли се?
Какво ти става?
Че тръгна добре, е добра новина, нали?
Да. Да. - Тогава?
Какво ти става? Кажи. - Просто...
Какво? - Когато се върнах с пилето,
той не ме позна.
Това просто ми подейства.
Разбирам. - Да го откриеш е много тежко.
Ела, дай една прегръдка.
Видях го в очите му, не знаеше коя съм. Сякаш бях непозната.
Ще трябва да свикваш. - Не мога.
Мисля, че можеш. Справяш се много добре.
Хайде.
Татко. Здравей. Вечерята ще е готова след 5 минути. Устройва ли те?
Да, скъпа. Устройва ме идеално.
Здравей.
Гладен ли си?
Да, да, но...
Гости ли имаме тази вечер?
Не, защо?
Нищо.
Всичко наред ли е?
Добре ли мина денят ти? - Да, много добре.
Лора мина. Нали, татко? Лора мина току-що да ни види.
Кой? - Лора.
Младата жена, която дойде да ни види.
После се видяхме с доктора. - Да сте ми виждали часовника?
Изглежда съм го изгубил. - Пак ли?
Сигурно си го сложил в шкафа. На тайното ти място.
Какъв шкаф? Не знам за какво говориш. Наистина не знам, Ан.
Какъв шкаф. Няма никакъв шкаф. Няма никакъв шкаф, нали?
Може ли да бъдем по-дискретни? - Погледна ли в шкафа?
Не е там. Трябва да съм го изгубил някъде. Или е откраднат.
Не е. - Какво значи, не е?
Не може да отлети. - Искаш ли да ида да погледна?
Много. Проблем си е. Притеснявам се. Много е притеснително, в смисъл...
Да си губя всички неща, всеки просто си взема и...
Ако така продължава ще остана гол-голеничък.
И...
Няма да знам колко е часът. Моля те. Благодаря.
Колко е часът?
Почти осем.
Късно е.
Няма ли да вечеряме? - Да, след 5 минути.
Когато пилето е готово. - Пиле ли ще ядем тази вечер?
Това, което купи Ан.
Хубав е. Часовникът ти, той...
Много е хубав, той...
Да. Твой ли е?
Имам предвид дали е твой?
Да.
Може ли да го видя? - Значи днес очевидно е минало добре.
А, да.
Много добре. Много добре.
Тя прилича на Луси.
Така ли? - Не знам, аз не съм я виждал.
Не...
Мина добре, Ан изглеждаше доволна.
Аз наистина нямам нужда... За Ан е главно.
Може ли да го погледна? Часовника ти? - Прав си.
За нея е важно да се получи.
Да.
Тревожи се за теб. И това наистина я разстройва,
когато все се спречквате...
Какво за часовника ми? - Нищо. Само го гледам.
Искам да проверя...
Да проверя дали е... Хубав е. Много хубав.
Ти ли си го купи? - Моля?
Подарък ли е или ти си го купи? - Аз си го купих.
Защо?
Предполагам, че не пазиш квитанцията? - Какво говориш?
Часовникът ти... - Аз говорих за Ан.
Ан?
Да, Ан. - Да.
Не знам защо никога не се разбираме с нея.
Докато малката й сестра... беше нещо друго.
Познаваш ли я? Прекрасна е.
Прекрасна. Не съм я виждал от месеци.
Не я обвинявам, тя...
Пътува по цял свят, мисля.
Тя е художник.
Ще съм много щастлив, ако ме посети някой ден.
Ще я прегърна и няма да я пусна.
С часове наред, както правехме отдавна, когато беше малка.
Когато още ме наричаше:
"Татенце".
Така...
Така ме наричаше.
Прекрасно, нали? "Татенце".
Може ли да те попитам нещо?
Но искам да ми отговориш честно.
Без измишльотини.
Ще го направиш ли? - Да.
Тогава...
Колко време смяташ да висиш тук, дразнейки всички?
Какво има? - Какво си си направила на косата?
Нищо, защо? - Изглеждаш добре.
Ключовете ли си изгуби? - Не.
Здравейте, баща ми има час за доктор Сарай.
Татко, ела.
Добре, благодаря. Ти трябва да се подпишеш тук.
Аз ще попълня това.
Дата на раждане? - Петък, 31 декември, 1937.
Петък? - Да.
Живеете с дъщеря си в момента, нали така?
Да, докато тя замине за Париж.
Не, татко. Защо продължаваш с този Париж?
Какво? - Оставам в Лондон.
Само си сменяш намеренията. Как хората да са в течение?
Никога не е ставало въпрос за Париж. - Стана, ти ми каза.
Не, не съм. - Съжалявам. Каза ми онзи ден.
Забрави ли? Забравила е.
Страдаш от загуба на памет. Трябва да кажа на доктора.
Във всеки случай не отивам в Париж. - Това е добре.
Париж! Там дори не говорят английски.
Знам колко са тревожни тези неща и могат бързо да се променят.
Ако имате нужда от нещо, обадете се. По всяко време.
Благодаря. Благодаря ви за помощта.
Татко?
Благодаря. - Благодаря.
Ало? Какво има?
Какво?
Добре. Качвам се след минута.
Благодаря. Извинявайте. - Благодаря.
Какво е станало?
Нищо, но мисля, че иска да те види.
Къде е? - В стаята си.
Дай ми го. - Благодаря.
Дай на мен.
Какво си направил?
Какво има? - Нищо.
Добре. Ще приготвя вечерята.
Ан?
Какво? - Благодаря ти за всичко.
Трябва да намерим друго решение? - Например?
Да го настаним в дом. Да, в старчески дом.
Ще е по-добре за него. - Защо ми го казваш сега?
Утре сутринта започва това момиче. - Права си.
Ще видим. Може би с това момиче ще се получи.
Ти мислиш, че е добра. Но, повярвай ми, докторът е прав.
Ще дойде момент когато... Колкото и да е добра, той е болен, Ан.
Болен е.
Татко, защо стоиш там? Хайде.
Хайде, ела да седнеш.
Хайде, татко.
Добре.
Значи мина добре днес? - Да, много добре. Нали, татко?
Какво? - Много я разсмя.
Така ли? - Каза, че си очарователен.
Твърдоглав си, но си очарователен. Утре сутринта идва да започне работа.
Искаш ли още? - Да. Пилето е хубаво.
Не мислиш ли? Откъде го купи? - От долу. Защо?
Само питам. Вкусно пиле.
Пол? - Не, благодаря.
Значи ще е на пълен работен ден?
Да, до шест. - А после?
Какво искаш да кажеш? Аз ще съм тук. - След шест?
Доволен ли си? - От какво?
Имаш дъщеря, която се грижи за теб както трябва. Нали? Имаш късмет.
И ти имаш късмет. - Така ли мислиш?
Какво й става? - Ан?
Уморена е. Трябва й малко слънце.
Да. Трябва да се грижиш за нея, пич.
Защо не заминете някъде?
Защо?
Понякога се чудя дали не го правиш нарочно.
Кое?
Нищо.
Имахме...
планове да ходим до Италия.
Но трябваше да ги отменим в последния момент. Знаеш ли защо?
Не. - Защото ти се скара с Анджела.
Не можехме да заминем, зарязвайки те сам. Трябваше да отменим ваканцията
и да те докараме тук.
Сега ти ще стоиш тук.
Завинаги, ако ме разбираш ясно.
Забравил е.
Прекрасно. - Престани.
С кое? - Да се държиш...
Как? - Саркастично.
Не, мисля, че съм много, много търпелив, много търпелив, повярвай ми.
Къде е пилето? Отнесе ли пилето? - Извинявай, искаш ли?
Не, в кухнята ли е? - Да, ще ти донеса.
Не, аз ще си взема.
Защо говориш така пред него? - Какво съм казал?
Напълно разбирам чувствата ти. - Не, не разбираш.
Да, разбирам ги. Това, което не разбирам е...
Правиш толкова много за него,
и аз те уважавам за това.
Ти реши да го докараш тук и...
И защо не? Но...
Как да се изразя? Мисля, че трябваше да го решиш по друг начин.
Той е напълно безпомощен. - Не говори така.
Как искаш да говоря? Казвам ти истината.
Трябва да намерим друго решение. - Например?
Да го настаним в дом. - В дом?
Да, в старчески дом.
Ще е по-добре за него.
Защо ми го казваш сега? Утре сутринта започва това момиче.
Да, права си. Ще видим. Може би с това момиче ще се получи.
Ти мислиш, че е добра. Но, повярвай ми, докторът е прав, Ан.
Ще дойде момент когато... колкото и да е добра, той е болен, Ан.
Болен е.
Татко, защо стоиш там? Хайде. Ела да седнеш.
Хайде, татко. Татко, ела да седнеш.
Татко.
Моля, останете на линия, докато се свържем с вас.
Избраният от вас номер знае, че сте на изчакване.
Моля, останете на линия, докато се свържем с вас.
Избраният от вас номер знае, че сте на изчакване.
Д-р Сарай на телефона.
Ало?
Татко? Стана ли вече?
Добре ли спа?
Ан, откъде са тези? - Искаш ли чай преди тя да пристигне?
Къде е картината? - Каква картина?
На Луси. - Бъркаш този апартамент с твоя.
Там никога не е имало картина.
Ела да закусиш.
Ан. Погледни.
Виж.
Ан?
Ето чаят ти.
Какво? - Не го оставяйте да изстине.
Къде е Ан? - Излезе.
Така ли? Вече? - Да.
Ще се върне. В края на деня. Ще потърся лекарствата ви.
Не, чакай, чакай. - Идвам, само да потърся лекарствата.
О, мамка му.
Колко е часът? - Време за лекарствата ви.
Най-добре ги изпийте сега. И готово. Не мислите ли?
Това синичкото, точно него искате.
Вашето синьо хапченце. Вижте, прекрасен цвят, нали?
Може ли да те питам нещо? - Да.
Ти монахиня ли си? - Не.
Тогава защо ми говориш като на бавноразвиващ?
Аз? - Да.
Не говоря така. - "Вашето синьо хапченце".
Да. Много е неприятно. - Извинявайте. Не исках...
Ще видиш, като станеш на моите години, ще стане по-скоро отколкото си мислиш.
Моля за извинение. Няма да се повтори.
Кажи ми... забелязала ли си нещо?
Какво по-точно? - Ами, апартамента ми.
Какво за него? - Променен е.
Мислите ли? - Да.
Тези столове, например.
Там, там. Кой ги сложи там?
Не знам, дъщеря ви, предполагам. - Очевидно дъщеря ми, очевидно.
В същото време е странно, че дори не е поискала мнението ми.
Исках да се извиня, ако беше малко...
При последната ни среща. - Няма нищо. Дъщеря ви ме предупреди.
Каза, че сте твърдоглав.
Да.
Удивително е колко много приличаш на Луси.
Ан ми каза какво е станало с нея. Съжалявам. Не знаех.
Какво? - За инцидента с нея.
Какъв инцидент?
Какво?
За какво говориш?
Нищо.
Изпихте ли си лекарствата? Тогава ще се облечем.
Виждаш ли? Гориш ми, сякаш съм бавноразвиващ.
Не. Не! - Да!
Да. "И ще се облечем", "Вашето синьо хапченце".
Работата е, че съм много интелигентен. Трябва да го имате предвид.
Ясно ли е? - Да, ще го имам предвид.
Добре. Благодаря.
Да, истина е. Аз съм много интелигентен.
Понякога дори се изненадвам.
Помня като слон.
Знаеш ли това животно? - Да, да.
Забравихте си хапчетата.
Какво правят там?
Да ви донеса ли друга чаша с вода? - Не, спокойно.
Ще ги изпия с... с тази чаша чай.
Сигурен ли сте? - Да, сигурен. Гледай.
Ще видиш. Гледаш ли? - Да.
Гледай внимателно. Разбра ли?
Слагам ги в плювалника.
Гледай внимателно. Добре. - Да, гледам.
Чудесна чаша чай. Хайде, "престо".
Работата е свършена. - Браво.
Знаеш ли...
Като млад работих малко в цирк.
Така ли? - Да.
Искаш ли да ти покажа някой фокус? - Защо първо да не се облечем?
Сега? Не, не сега. - Да. Да!
Не. Защо? Какъв смисъл има?
Пак ще трябва да си обличам пижамата.
Може и да спестим малко време. - Знам какво имате предвид.
Но, ако останете с пижамата, не можем да излезем.
Къде искаш да ходим? - В парка.
О, Боже! - Денят е прекрасен.
Всичко наред ли е?
Да. Отиваме да се облечем. - Но...
Всичко наред ли е, Антъни? Нещо случило ли се е?
Не, не.
Просто исках да поговоря с теб.
С мен? - Да.
Ще отида да стегна нещата ни. - Не, недей.
Ей сега идвам. В съседната стая съм. - Не ме оставяй сам.
Може ли да те попитам нещо?
Да. - Но искам честен отговор.
Без измишльотини. Ще го направиш ли?
Да.
Тогава... Колко време смяташ да висиш тук,
дразнейки всички?
Кой, аз? - Да, ти. Искам да знам мнението ти.
Смяташ ли да продължаваш да съсипваш живота на дъщеря ти?
Или е пресилена надеждата, че можеш да се държиш разумно в скоро време?
За какво говориш? - За теб, Антъни.
За теб. Становището ти.
Престани. Няма да ти позволя. - Няма да позволиш?
Не. - И какво ще направиш, ако го направя?
Аз... - Да?
Ще трябва да се биеш с мен, физически. - Казваш го, за да ме предизвикаш?
Виж, и при мен има нещо, което няма да позволя.
Да дразниш всички. След определена възраст.
Не, престани, престани.
Да. Няма да търпя това. Смятам го за напълно неуместно.
Престани, престани.
Татко, какво стана? Какво му става?
Татко. Всичко е наред. Заради часовника ли?
Това ли е причината? Намерих го, виж. Всичко е наред. Не плачи.
Не плачи. Ще бъдеш добре. Всичко ще бъде наред.
Ще бъдеш добре.
Да си изядем пилето, нали? Ти обичаш пиле, нали?
Колко е часът? - Осем. Време е за ядене.
Осем вечерта?
Мислех, че е сутрин. Току-що станах. Виж, още съм с пижамата.
Не, вечер е, и ти сготвих пиле.
О, татко. Всичко е наред. Хайде.
Хайде, скъпи. Хайде.
Всичко е наред, татенце.
Татенце.
Татко?
Татко, спиш ли?
Ан?
Татко, аз съм.
Луси?
Татко?
Татко.
Луси?
Татко.
Татко? Стана ли вече?
Искаш ли чай преди тя да пристигне?
Татко. - Добро утро.
Седни. Готово е. Гладен ли си? - Да.
Днес имаш посетител. Помниш ли?
- Как да забравя? Само това повтаряш.
Не би трябвало да се забави.
Толкова рано? - Да.
Снощи я сънувах. - Лора?
Да, мисля, че я сънувах. Видях лицето й.
Знаеш ли, тя наистина ми напомня на сестра ти.
Да, каза го вчера.
Е, щом си щастлив и аз съм щастлива. Тя изглежда прекрасно.
Сладка и способна. Мисля, че ще се грижи добре за теб.
Харесвам я. - Добре.
Трябва да те облечем преди да дойде тя.
Кой? - Лора, новата болногледачката.
О, да, да, да. - Да.
Да. - Ще ти облечем сако преди да дойде.
И панталони. Да.
Тя каза, че й е харесала срещата ви вчера.
Спретна й малък номер вчера.
Така ли? - Убеди я, че знаеш да танцуваш степ
и беше наистина добър.
Кой? Аз? - Да.
И тя какво каза? - Че се надява да и покажеш някой ден.
Това е смешно.
Не знаех, че знам да танцувам степ. Ти знаеше ли?
Не.
Скрит талант. - Очевидно.
Тя ли е? - Предполагам.
Не съм готов. Дори не съм облечен - Няма значение. После ще се облечеш.
Не, чакай. Трябва да се облека. - Няма значение.
Има значение! - Тя е на вратата.
Не ме оставяй сам. Виж... Какво ще си помисли тя за мен?
Трябва да съм облечен както трябва. - Защо превръщаш всичко в мъка?
Ще се облечеш после. Спокойно. - Ще бъда унизен!
Не, няма. - Ще бъда.
Здравей, Лора. - Здравей. Не съм подранила, нали?
Не, изобщо. Заповядай. Просто сме в кухнята.
Ето ни. Каним се да се обличаме. - Здравей.
Ан, коя е тази? - Здравей, Антъни.
Но, Ан, това не е тя. - Татко.
Искаш ли нещо за пиене, кафе или... - Не, благодаря.
Закусила ли си? - Няма нужда.
Не я искам. Къде е онази, която харесвам?
Татко, какво говориш? Поздрави Лора?
Има нещо, което не разбирам.
Не разбирам. - Помните ли ме? Запознахме се вчера.
Точно започнахме да се опознаваме. Казах, че ще дойда пак,
за да видя какво вършите и дали мога да ви помагам.
Помните ли?
Татко? Може ли да поговорим?
Как да се изразя?
Помниш ли първия път, когато дойде да живееш при мен? Беше просто...
Беше временно, защото се беше скарал с Анджела и...
Чудех се дали няма да е по-добре...
Какво мислиш за тази стая? Хубава е, нали?
Може да виждаш парка. - Нали?
Много е хубаво.
Малко като в хотел, не мислиш ли?
Всички обитатели така казват.
Мисля, че ще ти е по-добре тук.
Къде?
Тук. Мисля, че ще ти е по-спокойно и приятно,
ако вземем заедно решение ти да живееш тук.
Какво мислиш?
Ами ти? Какво ще правиш? Къде...
Къде ще спиш? В коя стая?
Ако си спомняш, аз заминавам да живея в Париж.
Не, не заминаваш.
Заминавам. Помниш ли? Казах ти за това. Помниш ли?
Но ти каза... Сигурна ли си?
Да.
Но ти ми каза... че оставаш тук с мен.
Не, трябва да замина. Важно е. Обясних ти всичко.
Ще идвам да те видя от време на време през уикендите.
Ами аз?
Ти ще останеш тук в Лондон.
Съвсем сам?
Ами сестра ти? Тя къде е? - О, татко.
Да знаеш само колко ми липсва.
И на мен. И на мен ми липсва, татко. На всички липсва.
Ан?
Добре ли спахте? - Какво правя тук?
Време е. - Не питах за времето.
Питах какво правя тук. Къде е Ан?
Донесох ви лекарствата. - Защо не изчезнеш с твоите лекарства?
Ти сестра ли си? О, сестра си. - Да.
Ясно. Точно така. Ти си сестра.
Да. - Точно си го мислех. Типичен пример.
Типична сестра. Какво правиш тук?
Моля? - Какво правиш тук?
Грижа се за вас.
Не думай, сериозно? Грижиш се за мен?
За първи път чувам.
Откога? - От няколко седмици.
О, от няколко седмици?
Радвам се да го чуя. Удивително. Никой нищо не ми казва в тази къща.
Мислех, че взехме нова? - Нова какво?
Болногледачка. Нова болногледачка. Онази, която приличаше малко на...
Луси, другата ми дъщеря. Запознах се с нея онзи ден. Тя идва тук, нали?
Ще си изпиете ли лекарството? - Тя трябваше да започне тази сутрин.
Лора. Не беше ли тя? - Мисля, че бъркате нещата, Антъни.
Онази, която ми напомня на Луси.
Добре. - Добре.
Време е да си изпием лекарствата.
Да. Не е сметнато до минута, нали?
Къде е Ан? - Дъщеря ви не е тук, Антъни.
Къде е? Излязла ли е? - Ако помните,
тя живее в Париж.
Не. О, не, не, не.
Тя мислеше да заминава, но...
Накрая не стана.
Тя е там от няколко месеца.
Дъщеря ми? В Париж? Не, не, не. Те дори не говорят английски.
Вижте. Вчера ви изпрати тази картичка.
Прочетохме я заедно. Помните ли? Вижте.
Казвам ви го всеки ден. Тя живее в Париж, срещнала e мъж на име Пол
и сега живее с него. Идва да ви вижда понякога.
Ан? - Да. От време на време за уикенда.
Идва тук и излизате на разходка в парка.
И ви разказва за новия си живот, какво прави.
Онзи ден ви изпрати кафе, защото обичате кафе.
Мразя кафе. Пия само чай.
Всичко наред ли е? - Да. Точно се обличахме.
Всичко наред ли е?
Да.
Ето. - Благодаря. Приятен ден.
До скоро.
Този там кой е? - Кой?
Този, който точно си тръгна.
Това е Бил. - Бил?
Да. - Сигурна ли си?
Да. Защо? - О, само питам. Аз просто...
Аз просто... Как да се изразя?
Той какво прави тук?
В моя апартамент? Познавам ли го?
Това е Бил. Виждате го всеки ден.
Така ли?
А ти... - Какво?
Извинявай, че питам, но... Ти, ти...
Ти коя си всъщност? - Катрин.
Катрин. Точно така.
Да, да, да. Катрин.
А той е Бил. - Да.
Ами аз?
Кой...
точно съм аз?
Вие? Вие сте Антъни.
Антъни? - Да.
Антъни. Хубаво име.
"Антъни", не мислиш ли?
Много хубаво име.
Майка ми ми го е дала, предполагам.
Познаваш ли я? - Коя?
Майка ми. Тя... - Не.
Тя имаше... Тя...
Тя имаше толкова големи очи.
Представям си лицето й сега.
Тя беше... Надявам се, че тя...
ще дойде да ме види някой път... Мислиш ли? Мама.
Ти казваше, че тя може да идва понякога през уикендите.
Дъщеря ви.
Не.
Мама.
Искам мама. Искам мама. Искам да се махна оттук.
Някой да дойде да ме вземе.
Сега... - Не, не. Искам мама.
Искам мама да дойде да ме вземе. Аз... Искам у нас.
Какво има, Антъни?
Какво има?
Чувствам се, сякаш... Чувствам се, сякаш губя листата си...
Вашите листа? Какво искате да кажете?
Клоните, и вятърът, и дъждът.
Не знам вече какво става.
Ти знаеш ли какво става?
Цялата тази работа с апартамента.
Аз... Нямам къде да си положа главата вече.
Но знам, че часовникът ми е на китката, това наистина знам.
За пътуването ми.
Ако не, аз...
Не знам дали ще...
съм готов за...
За...
Първо...
Ще се облечем, нали? - Да.
Ще се облечем и после ще отидем да се разходим в парка, нали?
Да. - Добре.
Дървото и всички листа.
После ще се върнем тук и ще хапнем нещо.
Да. - И после може да дремнете, нали?
Да.
И после, ако сте в добра форма, може да направим още една разходка в парка.
Само ние двамата. Защото денят е толкова прекрасен.
Навън е слънчево.
И трябва да идем докато е слънчево. Трябва да използваме тази възможност.
Защото хубавото време не трае дълго, нали?
Да.
Така че... нека се облечем.
Добре ли е? - Не.
Хайде сега. Хайде, миличък.
Всичко е наред. Хайде.
Спокойно сега.
Спокойно.
Ще се почувстваш добре след минута, обещавам.
Всичко ще бъде наред.
Превод и субтитри vanval