По време на Студената война
Желязната завеса разделя Европа цели 46 години.
В източната й част са Прибалтийските републики
Литва, Латвия и Естония, окупирани от Сталин през 1940 г.
Хората там живеят под съветския режим
и напълно изолирани от света, мечтаят за свобода.
От Вашингтон: вечерните новини на Си Би Ес с Уолтър Кронкайт.
Преди седмица в Ню Бедфорд, Масачузетс,
член на екипаж на рибарска лодка от СССР
скочи на американски кораб и потърси убежище.
Моряк от Литва скочи от руски кораб на американски кораб
и на колене се моли за убежище.
... и помоли за политическо убежище.
След часове на неизвестност
американците позволиха на руснаците да се качат на борда
и да върнат дезертьора обратно на кораба.
Президентът на САЩ влиза в Източната стая.
Простено му е, че изглежда уморен, защото е будувал цяла нощ.
Президентът. - Седнете, моля.
Г-н президент!
Ще споделите ли виждането си относно проблема с дезертьора -
литовеца, който е бил пребит пред бреговата охрана?
Г-н конгресмен, какво според вас се е случило с този дезертьор?
Всичко е въпрос на догадки,
но доколкото разбрах, той е бил пребит още на нашия кораб,
а щом е станало така, вероятно по-късно са го убили.
Моето мнение е, че той е изчезнал безследно.
Или е пребит до смърт, или е заточен в Сибир,
където рано или късно ще умре...
С К О К Ъ Т
субтитри от YavkA.net @ 2021
Когато е бил млад,
дядо ми е работел на кораб.
И винаги ми разказваше истории:
"Вълните, дете мое, бяха по-големи от къщата".
Но как е възможно вълните да са по-големи от къща?
"По света има много зелени палми, които са безкрайно красиви".
Аз го слушах като хипнотизиран.
Исках да видя тези неща с очите си. Как изглеждаха палмите...
И различните хора с различните им езици.
Жълти, черни. Бях очарован...
Затова още от малък
слушах с удоволствие историите на дядо ми
за морето и свободата.
Но тогава се случи окупацията.
Ето го кораба ни - "Съветска Литва".
За мен той беше като ужасен затвор.
Всички тези съветски кораби бяха като затвори.
Прекарах почти 20 години на кораб.
И през всичките тези години отказваха да ми дадат паспорт.
Имах илюзията, че ще успея да видя света
и красивите палмови дръвчета,
но видях само ледения океан и облаците.
23 ноември 1970 г. Водите на САЩ край Мартас Винярд
Съветските рибари не вземат мерки
по време на риболов около Нова Англия.
Те нанасят много щети на риболовната дейност на САЩ.
От правителството искат този тормоз да бъде прекратен.
Американското правителство поиска среща в морето
от името на риболовната индустрия в Нова Англия.
СССР трябва да избере мястото.
Прочетох радиограмата и разбрах, че ще се срещаме с тях.
Помислих си: "Боже, ще видим истински американци".
Корабът им се приближи до нас.
Те вече ни чакаха
и отдалеч викаха: "Здравейте, руснаци!".
Ние мълчахме.
Страхът ни беше парализирал.
Това бяха империалистите.
Проклетите убийци! Капиталистите.
Бяхме застинали като мумии.
Ню Бедфорд, Масачузетс, САЩ
Съветският кораб беше пуснал котва на брега на Мартас Винярд.
Островът е част от Масачузетс и се намира на източния бряг на САЩ.
Бяха пуснали котва тук, защото времето беше лошо
и се бяха скрили от вятъра.
Беше съвсем разумно да спрат точно там,
но не очаквахме, че денят ще завърши така.
Ралф Юстис, капитан на кораба "Виджилант"
След като пристигнаха и започна прекачването,
американците започнаха да ни хвърлят цигари "Марлборо",
кока-кола и пепси...
Нямаше бира... Но имаше монети, шапки и други неща.
Хвърляха дори якета, а някой си хвърли обувките.
Беше невероятно!
Ето, вижте тук.
"Здравейте, руснаци!"
Много ги харесах.
Хареса ми, че бяха приятелски настроени и открити.
Руснаците се отпуснаха.
И те също започнаха
да хвърлят цигари и други вещи.
Беше много забавно! Невероятно.
Денят започна като всеки ден.
Аз и екипажът ми
трябваше да транспортираме хора за една среща.
Срещата беше много важна.
За първи път щеше да има директен разговор
между рибарите на двете страни.
Изведнъж един американец от екипажа се появи
с около 30 списания в ръце.
"Нюзуик", "Таймс"... На кориците имаше усмихнати жени.
И ги хвърли към руснаците.
Един от тях взе едното списание, друг взе другото...
Няколко списания паднаха във водата, но американците хвърлиха други.
Но изведнъж излезе комисарят.
Комисарят каза: "Ти и ти няма да плавате повече".
Тези списания бяха като искра. След тях сякаш всичко експлодира.
Всички тези неща бяха останали в спомените ми.
Спомних си всичко, което се случи тогава.
Престрелките, труповете, разпитите...
Мен също ме пребиха и ме разпитваха.
В семейството ни имаше партизанин, който беше убит.
Вече не мислех за жена си, за дома, за работата...
Изоставих всичко.
Само исках да се махна от този морски затвор.
Исках да се махна от шпионите, доносниците и системата.
В 10 ч. сутринта
оперативният ни офицер Дъглас Лъндбърг дойде при мен и каза:
"Един от мъжете на съветския кораб
пуска сигнали, че иска да се качи на кораба".
Попитах: "Шегуваш ли се?!".
Тогава един американец от "Виджилант" ме погледна.
Помахах му, а той ми отвърна.
И ми се усмихна.
Погледнах потенциалния дезертьор
и се гледахме известно време.
Помахах му и казах: "Гестапо!".
Той ме погледна с ей такива очи.
Не проведохме реална комуникация.
Не знам какво минаваше през ума му.
Наистина не знам. Но изглеждаше отчаян.
"Аз - литовец."
Той ме разбра. "Не съм руснак".
Казах му: "И аз съм като теб".
Но не ме разбра. Не знаех как да му кажа.
Видях, че няма да се разберем.
Някой можеше да види как жестикулирам.
Затова слязох в каютата и написах:
"Скъпи другарю, искам да сляза от руския кораб
и да дойда при вас".
Реших, че говори сериозно.
Затова изпратих съобщение до Бостън и до Вашингтон.
Казах, че шансът да дезертира е 80 процента.
Обясних всичко в писмото и се подписах с името си - Симас.
Нямах време. Отидох при приятеля ми, взех кутия цигари,
сгънах бележката и я сложих вътре.
След това отидох и хвърлих кутията към американския кораб.
Той се опита да я хване, но тя падна на земята.
Наведе се и я вдигна. Беше много интелигентен човек.
Не я отвори пред другите, а влезе вътре.
Г-н Лъндбърг отново дойде при мен.
Каза: "Той ми хвърли кутия цигари, в която е сложил бележка".
Минаха пет минути. Той излезе и ми даде знак.
Не разбирах английски и той ми кимна с глава.
Той чакаше сигнал от нас, а ние не му давахме сигнал.
Ето тук се вижда...
Това е офицерът от "Виджилант", а това тук е Симас.
Чаках да видя какво ще стане.
Американците щяха да отплават.
Появи се капитанът ни, който беше малко пиян.
Каза ми: "Симас, скоро ще отплаваме".
Беше време да вървим.
Напуснах кабината. Всичко изглеждаше добре.
Слязох на главната палуба.
"Виджилант" се носеше по водата.
Чаках идеалния момент, защото можеше да ме хванат.
Но корабът се отдалечаваше. Водата го издигаше нагоре.
Имаше силно вълнение.
Корабът ту се издигаше, ту пропадаше.
В крайна сметка се издигна.
Двата кораба се изравниха. Това беше моментът.
Отидох там. Предателят на отечеството
показа среден пръст на Съветския съюз.
Това беше всичко.
ГУЛАГ беше там, а свободата беше тук.
"Виджилант", Флорида, САЩ
Беше 16,15 ч.
Най-лошата част от деня за дезертиране,
защото във Вашингтон всеки се прибира у дома.
В Бостън също.
Не знаем с кого да говорим.
Помня, че някой каза: "Той е на борда".
Прескочих набързо.
Тогава бях млад и бях обут в чехли.
Но успях да прескоча.
След като скочих, отидох към вратата,
а зад нея имаше стълби, които водеха нагоре.
Боже! Буркалис беше пред мен.
Той беше командир на руската флота.
Попита ме: "Симас, какво правиш тук?!".
Казах му: "Съжалявам, нямам време да говоря с теб".
Минах покрай него и влязох в кабината на щурвала.
Скочи в момента, в който се подготвяхме да тръгваме,
а руските офицери се приготвяха да се върнат на кораба си.
Ако беше почакал две минути, развоят щеше да бъде различен.
Най-сетне...
Привет!
Боже, привет!
Това място...
Бяхме ето тук.
Тук се срещнах с офицера.
Прегърнахме се. Дадох му документите си.
После не помня какво стана.
Мисля, че стоях тук.
Симас дойде при мен, прегърна ме и каза: "Другарю!".
Решихме да го скрием.
Беше някъде тук.
Тоалетната беше тук, а аз бях...
Офицерът ме взе оттук,
заключи ме зад вратата и каза:
"Не отваряй на никого".
Разбрах го.
Не знаех как работят американските кораби.
Натиснах дръжката и вратата се отвори.
Проклетата врата се отвори. Натиснах я внимателно.
И тя се отвори.
Паникьосах се. Не знаех какво да правя.
Натиснах вратата с крак,
за да не може да влезе никой, защото ми казаха да не я отварям.
Имахме си работа с потенциален дезертьор
и с група съветски офицери, които бяха на кораба ни.
Тогава някой почука на вратата.
Не отворих, но чукането продължи.
Накрая някой проговори на английски. Беше американец.
Тогава отворих вратата.
Мисля, че беше капитанът. Попита ме: "Кой си ти?".
Казах му, че съм литовец и съм радист.
"Убежище! Убежище!"
Но след това адмиралът се обади
и каза, че не иска да разваляме преговорите
и трябва да им го върнем.
Разменяхме си съобщения.
Те непрекъснато питаха какво става.
"Защо нещата вървят толкова бавно?"
Минаха часове, защото не искахме да го връщаме.
През цялото това време ни казваха да го върнем обратно.
Мина един час, след това мина още един.
Чакането ме съсипваше.
В главата ми нахлуха страшни мисли.
Нещо не беше наред.
Не виждаха ли, че се нуждая от помощ?
Инцидентът започна в 10 ч. сутринта.
Вече беше 21-22 ч.
Той и руснаците бяха на борда на кораба.
Адмирал Елис каза: "Командире, имате заповеди".
Отворих вратата и руснаците бяха пред мен.
Държаха въже.
Казах на руските офицери,
че могат да го вземат със себе си.
Освободих се от руснаците и побягнах.
Хванах се за парапета, защото нямах време.
И бързо го прескочих.
Не си спомням как се приземих на долната палуба.
Наистина не си спомням.
Но скочих много бързо, защото нямах време.
Преследваха ме, а аз изчезнах...
Когато излязох от мрака, те ме видяха и се развикаха.
Крещяха като полудели: "Ето го!".
Не знаех какво да правя.
Чудех се дали да не скоча във водата.
Идваха към мен! Покатерих се по планшира.
Да скоча ли и да се удавя, или да не скачам?
Но не бях достатъчно решителен и не го направих.
Бях страхливец, а руснаците бяха по петите ми.
Бяха четирима.
Хванах се здраво.
Те започнаха да ми дърпат краката.
Не спираха да ме дърпат.
Щяха да ми откъснат ръцете.
Разтегнах ги, но се държах.
Но ме накараха да се пусна.
Пребиха ме и ме повлякоха по стълбите.
Започнаха да ме дърпат.
Качиха ме тук и не ме пускаха.
Не спираха да ме дърпат.
Пак се обадих в Бостън и им казах какво се случи.
Получих отговор:
"Времето достатъчно добро ли е, за да го върнете обратно?".
Казах, че не времето е проблемът. Това беше истинска катастрофа.
Тук имаше телефон и кабели.
Те взеха телефонния кабел и го увиха около врата ми.
Затегнаха го ето така.
Американците видяха това и ги спряха.
Единият офицер дойде при мен и ми каза:
"Пребиват го, но когато им кажа да спрат, те спират.
Какво да направя?". Казах му да им каже да спрат.
Американският капитан даде сигнал на машинното отделение
да запалят двигателите и перките
и да се подготвят за потегляне.
Моят офицер каза:
"Г-н Пейкъс, ще ви убие нещо от нещата, които падат".
Всичко започна да пада. Руснаците ме пуснаха.
Настъпи истински хаос.
Отидох там...
Корабът отплаваше и те се стреснаха.
Не знаех какво предстои.
Обвинявам себе си.
Това може би беше поредната възможност
да кажа: "Това е лудост".
Но бях толкова изтощен
след като 12 часа се занимавахме с това,
че казах: "Добре, качете го в лодка и им го върнете".
Точно това направихме.
Имаше една малка лодка.
В нея имаше три пейки.
Сложиха ме да легна на пейката
и ми седнаха на гърба, за да го превият.
Накрая видях как го бяха увили в одеяло.
Не бяха никак внимателни, докато го хвърляха в лодката.
Човек трябва да използва
доста голяма сила,
за да накара някого да отиде на място, където не иска.
Не знаех какво ще му сторят.
Знаех, че не го очаква добро бъдеще, но...
В онзи момент не знаех какво друго да направя.
Витаутас Урбонас Дознател към КГБ
Аз ще говоря за криминалното разследване на Симас Кудирка.
Аз се заех със случая и го разпитах.
Симас каза, че...
Единственото му желание,
което не е имало връзка с никакви политически цели,
е било да се качи на кораба,
за да изкара малко пари
и да си купи магнетофон "Грундиг".
Поради някаква причина той много харесал този магнетофон
и искал да си го купи.
Според досието Симас е бил недоволен от съветското правителство
и тъй като е имал мотив,
е предал своята страна, отказвайки да се върне на кораба.
Тук арестуваният е бил разпитан.
Той има съпруга - Мария Геновайте Кудиркиене.
Има и син, и дъщеря, която е родена през 1960 г.
По това време трябва да е била на 11 години.
А това тук е Симас Кудирка.
Изглежда много добре.
Не изглежда ранен.
Телевизия 7, Вашингтон.
Добър вечер от Вашингтон,
където президентът Никсън ще се срещне с репортери в Белия дом
на първата си пресконференция от юли насам.
Г-н президент?
Какво е вашето лично мнение за проблема с дезертьора от Литва,
който бе пребит пред очите на бреговата охрана?
Както вече казах, като американец, аз съм шокиран
от случилото се.
Много съжалявам, че процедурите
по информиране на бреговата охрана, Държавния департамент и Белия дом
не са били достатъчно адекватни, за да стигнат до мен.
Уверявам ви, че това няма да се повтори.
От 190 години в САЩ имаме традиция
да осигуряваме подслон за бежанците
и да гарантираме безопасността им. И ще продължим тази традиция.
Г-н президент!
От Белия дом казват,
че президентът Никсън е информиран за случая
от новинарските емисии миналия уикенд.
Днес Върховният комисар на ООН за бежанците
принц Садрудин Ага Хан
каза, че САЩ са нарушили международно споразумение
относно правната и политическа закрила на бежанци.
Днес инцидентът достигна огромни пропорции
и отеква от Мартас Винярд чак до Белия дом.
От бреговата охрана назначават официално разследване на случая.
Капитанът и екипажът на кораба "Виджилант",
където човекът е потърсил убежище, са първите разпитани.
Беше ми заповядано да върна човека на съветското правителство.
Предадох човека на съветските офицери на борда.
Те го арестуваха и...
... насилствено го върнаха на съветския кораб.
Капитанът на кораба на бреговата охрана
е изпълнил дадената му заповед да предаде дезертьора на руснаците,
но очите му са били пълни със сълзи.
Научихме това от цивилния Роберт Бриезе,
който е бил там от името на Асоциацията на морската храна.
Роберт Бриезе, който е дезертьор
от окупираната от СССР Латвия през 1944 г.
описа случилото се на кораба.
Капитанът беше много развълнуван.
Той дори се разплака.
След това каза: "Боб, знам, че този човек
може би ще бъде наказан със смърт,
но трябваше да изпълня заповедта".
Имигранти от държавите отвъд Желязната завеса
протестират трети ден заради това, че сме върнали литовския моряк.
А развитието по случая във Вашингтон продължава.
Емоциите назряха през уикенда
и последваха протести по улиците на Бостън,
Филаделфия, Кливланд и Чикаго.
Когато Симас Кудирка е извлечен и пребит от комунистите...
Когато изгубихме всякаква надежда,
си обещах да разкажа историята на Симас Кудирка.
Симас Кудирка може да е мъртъв, но не бива да го забравяме.
На 23 ноември 1970 г.
на литовски моряк е отказано убежище на територията на САЩ.
Американското правителство е толкова засрамено от инцидента,
че срамът плъзва из цялата страна.
Говорителят на Белия дом каза,
че ситуацията е овладяна по ужасен начин
и причина за това е нечия грешна преценка.
Всички сме гневни и уморени.
Но няма да спираме да протестираме.
Искаме хората, отговорни за това нарушаване на човешките права
този път да...
Свобода за Прибалтийските републики!
Според Държавния департамент вината е на бреговата охрана,
защото е позволила на руснаците да се качат на кораба,
да пребият съветския гражданин
и след това да го върнат на кораба си.
Трима офицери от бреговата охрана са отстранени от служба
по време на разследването.
Става дума за контраадмирал Уилям Елис -
командир на район Бостън,
началника на щаба му - капитан Флечър Браун
и командир Ралф Юстис - капитан на "Виджилант".
Контраадмирал Уилям Елис каза на подкомитета,
че смята решението да върне Кудирка за разумно и правилно.
Елис каза на комитета,
че не е смятал, че морякът може да пострада.
Той не мислел, че руснаците са варвари.
Това вбесява Хейс,
който отбелязва, че адмиралът явно е необразован
и му предлага да запълни знанията си с пътуване до Русия.
Имаше ли удари? - Да, определено имаше удари.
Но всички удари бяха с цел да го удържат,
за да могат да го върнат на кораба.
Утре "Виджилант" се връща в морето.
Шансът екипажът да се сблъска с нов дезертьор е нищожен,
но ако се случи, този път...
Трябваше да продължа да живея,
да си сменя работата
и да живея със спомените...
Непрекъснато се питах какво можех да направя,
за да се развият нещата различно...
Бивш затвор на КГБ Вилнюс, Литва
Тук е номер 12. А тук е номер 13.
Добър вечер, завърнах се! Някога живеех в тази килия.
Странно. Изглежда различно.
Определено ми изглежда по-различно.
Не мога да я позная.
Трябваше да има тоалетна. Къде е тоалетната?
Това беше моят дом.
Боже, горките момчета.
Витулис беше тук. Боже, Витулис!
Горките момчета...
Витулис... горкото момче!
Симас Кудирка е осъден
на 10 години затвор за измяна.
Хората искат Симас Кудирка
и семейството му да излязат в свободния свят.
Куинс, Ню Йорк, САЩ
По онова време гледах пет момчета. Всички бяха млади.
Не се занимавах с политика.
Казах си: "Нещо трябва да се направи.
Трябва да променим тази несправедливост".
Това нещо ме разяждаше и не можех да се откажа,
докато не усетих, че сме направили всичко възможно,
за да си го върнем.
Организирахме няколко демонстрации.
Отглеждахме деца. Повечето бяхме млади майки
и се опитвахме да намерим различни начини да помогнем.
Тогава съпругът ми разбра нещо,
което разбрахме и от други потенциални бежанци -
че Съветският съюз смята да пусне съобщение
до всички свои граждани,
че ако се опитат да избягат, СССР има споразумение със САЩ
и ще ги върнем обратно.
Това превърна САЩ в надзирател на Съветския съюз.
Знаете, че имаме строга политика
относно осигуряването на убежище за бежанци,
които са потискани или преследвани в своите страни.
Страната ни подкрепя такива хора още от самото си създаване.
Това беше грешка. Допуснахме една ужасна грешка.
Това не променя нищо
свързано с гледната ни точка и духа на САЩ.
Освободете Прибалтийските страни!
Те държат случилото се със Симас да не се повтори повече.
Бог да ви благослови!
Симас Кудирка се превърна в международен символ
за нарушение на свободата на хората.
Литовците, кубинците, унгарците, чехите, поляците
и много други хора по света, които са изгубили
най-ценното нещо за един човек - свободата,
трябва да се обединят.
В САЩ беше пълно с хора, които бяха много разочаровани,
но никой не знаеше какво да направи.
Сигурна съм, че има много хора, които са се свързали с конгресмена
и с политическия си представител, за да види какво може да се направи,
но нямаше какво да направят.
Преди месец източници в Москва казват на "Асошиейтед Прес",
че литовският рибар Симас Кудирка
е хранен насила, за да се прекъсне гладната му стачка,
а на съпругата му й е забранено да го посещава от 1 януари.
Според източниците
тайната полиция претърсва домовете на близките и роднините му.
Тази снимка и снимката на жена ми
дадох на екипажа на кораба.
Така стигнаха до вестниците.
Доведоха ме в Мордовия, а оттам отидох в Перм.
Перм е близо до Урал, където е много студено.
Сякаш си в Сибир.
Ужас! Тук също. Навсякъде беше ужасно.
Навсякъде беше зле, но тук беше най-зле.
А Воркута... Бог да ти е на помощ!
А ето тук...
Ето тук...
Тук прекарвахме ден, година, две години,
десет и дори 15 години
в тази изолирана територия.
Излизахме само за да отидем на гробища или в болницата.
Или в съда.
През другото време стояхме тук.
Беше покрито със сняг, а зимата температурите бяха минус 50 градуса.
Беше ужасно студено! Дори птиците...
... изчезваха за миг.
Спасение за Симас
С течение на годините
Симас беше осъден и изпратен в трудов лагер.
Съществуваше идеята,
че направихме каквото трябва, но няма какво повече да се направи.
Това беше всичко.
Нямаше начин да го освободят.
Вечерите бяха много тежки.
През деня не плачехме.
Но аз не бях толкова силен, колкото изглеждах.
Въобще не съм силен.
Какво можех да направя за съпругата си,
която обичах толкова много?
За децата, за майка си... Какво можех да направя?
Всичко беше приключило!
През август 1973 г.
дойде писмо до леля ми в Уотърбъри, Кънектикът,
от сестра й, която беше в Гришкабудис, Литва.
Тя каза, че се е срещнала с Марите на пазара.
Двете си поговорили.
По време на разговора те се питали една друга за моминските си имена.
Марите открила, че тя и леля ми в Уотърбъри
всъщност се познават.
И двете са родени в САЩ.
В писмото пише: "Мария е майка на Симас".
Тя събира две и две и се замисля.
Аз познавам Мария Кудирка.
И аз, и тя сме родени в САЩ.
След това тя се връща в Литва.
Тя дори си спомнила името на свещеника, който я е кръстил.
Знае дори къде е църквата.
Но това е било между 1911 г. и 1918 г.
Оттогава е минало много време.
Баща ми се обадил на един свещеник и го попитал:
"Къде е бил този свещеник през онази година?".
След един ден той се обади на съпруга ми Ромас и каза:
"Няма да повярвате, но пред мен
е кръщелното свидетелство на майката на Симас Кудирка,
според което тя наистина е родена в САЩ".
Почакайте малко.
Може би Симас е американски гражданин.
Чикаго, Илинойс, САЩ
Беше ми дадена задача
да подкрепя човек, който се кандидатира
за Конгреса - Робърт Хенрахан.
Отидох да се срещна с него.
Казах му, че в неговия район има 40 хиляди литовци.
Можем да ги накараме да гласуват за него,
но трябва да ги подкрепи.
Но той каза: "Не знам нищо за литовците".
Попитах го: "Чувал ли си за Симас Кудирка?".
Каза, че е чувал това име.
Написах му реч от една страница за Симас Кудирка.
И така той се представи,
прочете речта за Кудирка и всички станаха на крака.
На 7 ноември, когато бъда избран за конгресмен,
ще направя всичко възможно...
Обади ми се и каза: "Пол, това, което си написал...
Беше страхотно! Всички ръкопляскаха. Бях като герой".
Каза, че иска да изкара този човек от концентрационния лагер.
Влезе в Камарата на представителите по същото време.
когато г-жа Кезис и г-жа Паегле намират документите.
Той запозна Камарата на представителите
със случая на Кудирка
и не спираше да говори за това.
Първото решение е подписано от републиканците,
демократите, либералите, консерваторите...
Те са доволни, че подписват решението,
но казват: "Боби, ти не си добре.
Няма начин да го спасите от концентрационния лагер".
Тогава говорихме с адвоката.
Защото той беше този, който каза:
"Майката е родена в САЩ,
но трябва и бащата да е американски гражданин".
Появи се проблем. Как да намерим бащата на Симас?
Оказа се, че Симас е незаконнороден.
Просто няма баща.
И сега имахме... Само като се замисля за това...
Тя е била бременна по онова време в католическа държава.
Сигурна съм, че преживяването е било ужасно.
Но именно това нещо може би щеше да спаси живота на сина й.
Невероятно!
Това е съдбата.
Затворник на Съветския съюз може да се окаже гражданин на САЩ
Тогава съпругът ми каза:
"Обади се в Литва. Обади се в Гришкабудис".
Отвърнах му: "Но какво да им кажа?".
Той каза: "Не знам. Просто поговорете".
Октомври 1973 г.
Прехвърлям ви към пощенската станция в град Гришкабудис
в окупираната от СССР Литва.
С Гришкабудис ли говоря?
Ало? - Ало?
Много от хората в града казваха, че това е някаква провокация.
Мислеха, че са замесени хора от КГБ.
Защото според тях беше невъзможно
да има опънати жици през целия Атлантически океан.
Затова не вярваха, че се обаждам от Америка.
Но тя е казала, че съм говорила с американски акцент,
а не с руски акцент. Реши да ми се довери.
Щеше да продължи да говори с мен и да ми вярва донякъде.
Трябваше да отиде в американското посолство в Москва,
за да докаже на американските власти,
че той е американски граждани.
Описахте майката като бойка жена.
Защо използвахте тази дума?
Майката...
Тя е...
След като установихме контакт с нея,
от нея зависеше да пробие защитата,
която се намираше пред американското правителство,
да се свърже с американците в Москва
и да докаже, че има гражданство.
Дамата е арестувана веднъж по пътя,
а придружителят й е арестуван два или три пъти.
И това е станало благодарение на медиите,
които знаят, че тя ще мине оттам.
Следели са всяко едно нейно движение.
Чухме го по радиото.
Казаха го по новините, докато шофирахме.
"Симас Кудирка е обявен за американски гражданин".
Беше невероятно!
Но как щяхме да го изкараме?
Трябваше да вярваме, че е още жив.
Литовският рибар Симас Кудирка не намери свобода,
след като американците
позволиха на руснаците да го отведат на кораба.
Въпреки това във Вашингтон все още се говори за него.
От Държавния департамент изпратиха молба до Русия
да върнат дезертьора на Америка.
Днес научихме, че по време на среща вчера
руски дипломат е отказал тази молба.
Той е казал: "Дезертьорът е престъпник.
Администрацията е обвинена в умишлени антисъветски действия
и за Москва случаят е приключен".
Поискайте помилване Спасете семейството му
Помогнете на страната
Позволете на гражданите да имигрират
... да пазят и защитават Конституцията на САЩ.
... Конституцията на САЩ.
С Божията помощ. - С Божията помощ.
Поздравления, г-н президент!
Конгресмен Робърт Хенрахан отиде при президента Форд.
Хенрахан му каза: "Трябва да спасим Симас Кудирка,
чиято майка е американска гражданка. Поискайте да бъде върнат тук.
Това ще помогне да бъда преизбран".
Това беше нещо практично. Символ на добра политика.
Обадих се по телефона,
но този път на телефона беше лелята, която написа писмото.
Тя ми вдигна телефона.
Тя каза: "Марите не дойде днес,
защото братовчед ти си е у дома".
Казах: "Шегуваш ли се?! Какви ги говориш?!
Нима Симас се е прибрал?".
И веднага след това се обадих в Конгреса.
Разказах на конгресмените
за разговора ми по телефона.
Те се обадиха на Държавния департамент,
а там казаха, че не знаят нищо по въпроса.
Д-р Хенри А. Кисинджър Бивш държавен секретар на САЩ
Кудирка е освободен от затвора, защото е бил помилван.
Честно си признавам, че не вярвахме, че това ще се случи.
Съветите явно бяха преценили,
че да си подобрят отношенията с американския президент,
е нещо много важно.
Вратата се отвори и казаха: "Кудирка, събирай си нещата".
Попитаха ме какво съм сънувал снощи.
Казах, че откакто съм в този палат, сънувам само приказки.
Казаха ми да не се шегувам.
Казаха, че носят добри новини.
"Опита се да дезертираш,
а сега съвсем законно можеш да отидеш там.
Свободен си".
Форд се предаде и говори с Брежнев.
Той го накара да пусне Симас Кудирка.
Условието беше, че ще го направи след изборите.
Боже!
Почакай, почакай...
Той знае какво става, ако пуснат затворник по-рано.
Той няма да стигне до вкъщи.
Страхува се, че вероятно се опитват да го убият.
Казах: "Знаете ли какво? Минаха три години.
Показахте ми всички кътчета на това ужасно място,
а сега ми казвате, че съм свободен?!".
Не можех да повярвам.
Аз самият съм имигрант.
Така че проявявам съчувствие към всички имигранти.
Но този случай беше различен.
Ако не се стремите към най-доброто, няма да успеете.
Тук сме, за да станем свидетели на това,
че Джералд Форд правеше всичко за наше добро.
Той ме впечатли още на петия ден от службата си.
когато използва първото си обаждане до посланика на СССР,
за да преговаря за свободата на един литовски моряк.
Противно на всички прецеденти
и въпреки съветите на експертите,
Джералд Форд поиска морякът, който бе в съветски затвор,
не само да бъде освободен,
но и да бъде предаден на американските власти.
Той го направи като жест за едно човешко същество.
Беше невероятно. Показваше колко важна е невинността,
защото нито една диплома не би постигнала това.
Форд направи нещо страхотно.
Страхотно не само за Америка,
но и за целия свят.
Ноември 1974 г.
Ало? - Какво каза?
Добър ден! - Здравей, Симас.
Симас, тук е конгресмен Хенрахан. Той иска да говори с теб.
Боже, много се притеснявам.
Защо? - Аз съм просто обикновен човек.
Скъпа Гразина, кажи ми какво да си донеса,
защото с жена ми и децата ми ще дойдем съвсем скоро.
Да си вземем ли спалното бельо?
Остави го. Не се притеснявай за това.
Добре.
Симас, почакай малко. Конгресменът иска да говори с теб.
Добре.
Симас? - Да.
Аз съм конгресмен Хенрахан.
За мен е чест да говоря с теб.
Искам да знаеш, че в САЩ имаш много приятели.
От Конгреса се радваме, че си се прибрал у дома.
Щастливи сме, че си добре.
Надявам се, че съвсем скоро ще се видим на американска земя.
Симас Кудирка прекарва четири години в сибирски затворнически лагер.
Днес той е свободен, в Америка е и не може да повярва.
Кудирка не говори английски,
но на развален немски той каза, че това е сбъдната мечта.
"Сърцето ми ликува. Тук е прекрасно и няма затвори".
Свобода!
Свобода, да! Това е майка ми.
Какво правихте днес?
Бяхме в магазините. Посетихме американските магазини.
Беше прекрасно!
Кое най-много ви хареса?
Не разбирам.
Извинете ме.
8-годишният му син не разбираше останалите деца,
но това не им пречеше да си играят заедно.
Синът, съпругата, бабата и дъщерята.
Искам да използвам възможността, за да приветствам
г-н Кудирка и семейството му.
Той води със себе си жена си, 67-годишната си майка и децата си.
Сякаш се освободих от ада.
Вашата борба ми спаси живота.
Господинът с името Кудирка
е направил повече за свободата
и за това да върне Америка обратно в релси
от всеки друг човек през последните години.
Според мен най-важното нещо, което той направи,
бе да се свърже със САЩ и да покаже на хората
какъв е животът зад Желязната завеса.
Бронкс, Ню Йорк, САЩ
Днес Симас Кудирка е отговорник и собственик
на част от жилищна сграда в Бронкс, Ню Йорк.
Днес в работата му няма нищо драматично.
Той поддържа сградата
и се грижи за жена си и за двете си деца.
По време на тази ежедневна церемония
Симас Кудирка разкрива отдадеността си
към онова, което мнозина приемат за даденост.
Като издига американското знаме,
роденият в Литва мъж ни кара да осъзнаем колко лесно
могат да бъдат погазени човешките права.
Беше 1976 г.
Всекидневната беше ето тук.
Там беше спалнята.
Тук беше нашият дом.
Имотът ни беше зад тези решетки.
С помощта на преводач
разговаряхме със Симас Кудирка в дома му в Бронкс.
Каква беше първата ви реакция, когато пристигнахте в Бронкс?
Бях шокиран.
Летището беше много богато.
Даже прекалено богато.
На земята имаше килими.
Нямаше бодлива тел и кули с хора с автомати.
Навсякъде е пълно с храна и дрехи.
Живеете в доста гъсто населена част на Ню Йорк.
Улиците са тесни.
По улицата има боклук. Мръсно е. Пълно е с хора.
Вие сте чужденец.
Боклукът е пълен с много ценни неща.
Нашият боклук ли? - Да.
Приемникът ми е от боклука. Телевизорът също.
В Русия за този телевизор трябва да работя цяла година.
Можете да... - Какво имате предвид?
Взели сте ги от улицата? - Да.
Да, имам и стереоуредба. - Значи изхвърляме ценни неща?
Американците са много богати.
И...
Как да го кажа? - "Не оценяват".
Американците не оценяват това, което имат.
Стерео музика.
Невероятно е!
Плача, когато чуя красива музика. Защо хората вземат наркотици?
Хора, които са в Америка?!
В Русия хората пият, защото условията са ужасни.
Като в "Ад" на Данте.
Даже по-зле.
Затова пием. Но в Америка...
Барбара! - Симас!
Ти ли си?
Скъпа Барбара! - Как си?
Изглеждаш добре.
Мислиш ли? Падна ми един зъб.
Какво? - Падна ми зъб. Бих се...
Боксирал си се? - Да.
Не, шегувам се.
Голям си шегаджия. - Барбара, боже мой!
Къде живееш? На петия етаж ли?
Значи помниш? - Разбира се, че помня.
Наистина се погрижи за това място.
Помниш ли как Генеле боядиса прозореца?
Да.
Значи още си знаменитост, а?
Помниш ли когато работеше тук
и непрекъснато идваха хора с камери, които да те снимат?
Имаше и журналисти от телевизията. - Да.
Веднъж сложиха знаме
и ти трябваше да го закачиш, докато те снимат.
Оттогава не сме имали знаме.
Не сте ли? - Не, не сме.
Проклети американци! Как може?!
Бъдете патриоти!
Мисля си и за нещо друго.
Помниш ли, че направиха филм за историята на живота ти?
Даваха го по телевизията.
Докато го даваха,
всички в сградата си бяха вкъщи и го гледаха.
Хората в квартала, които те познаваха, също го гледаха.
Цялата улица затихна, защото ти беше знаменитост.
Защо скочи на кораба?
В Америка има свобода. Искам свобода.
Той поиска убежище. - Не!
Алън Аркин, Ричард Джордан,
Доналд Плезънс, Шърли Найт...
"Дезертирането на Симас Кудирка".
Кудирка, какво правиш тук?!
Нямам време за разговори. Извинете ме.
Симас Кудирка!
Ела с мен.
Боже, когато излезе филмът...
Когато излезе филмът за дезертирането,
получихме хиляди писма от деца в САЩ.
Имам цяла кутия с писма.
Не знаех как да отговоря.
Всички ме питаха как се чувствам.
Как беше животът в Русия, каква беше ситуацията,
дали съм здрав. Все интересни неща.
Много интересни неща.
Ти ли си? - Аз съм.
Аз съм Симас. - Боже, Симас, влизай!
Боже, ти си истински герой!
Минаха много години.
Ти си истински герой. - Боже, здравей!
Днес нося ето това...
Ако го прочетеш...
Ще се разплача. - Може би ще си го спомниш.
Идвам лично, за да ти благодаря за доброто ти сърце.
"Аз съм 13-годишна ученичка
и ви пиша, след като изгледах филма "Дезертирането на Симас Кудирка".
Това е от 70-те години. Купих си го и го изгледах.
Когато бях на 13 години и го гледах за първи път,
историята ме трогна и така и не я забравих.
Кухня... - Да, тук готвя.
И един малък американски хладилник.
Толкова е малък, че можеш да живееш вътре.
Попита ме повече за работата ми.
Днес бежанците от Мексико...
Какво получават? Косят трева.
Градинари са. - Правят каквото могат.
Ние правехме същото. - Добре.
Чистехме тоалетни...
Вършехме всякакви мръсни работи. Чистехме, боядисвахме.
Когато видях тази история, се замислих за нещо.
Защо толкова много хора искат да дойдат точно тук? Какво има тук?
Тогава осъзнах, че искам да помагам на имигрантите.
Това желание се появи, след като гледах филма.
Ти си герой. Това беше невероятно.
Не, не се шегувам.
Ще си сваля обувките. - Не, няма нужда.
Ти си мой гост. Влез с обувки.
Не, не, не...
В Европа научих нещо... - О, боже!
Значи тук твориш?
Тук ли да застана?
Как да скоча?
Искам да застанеш ето тук и да подскочиш.
Ще ти кажа кога да го направиш.
Давай!
Добре ли беше, или не? - Беше идеално.
На три. Едно, две, три, давай!
Браво! Беше чудесно!
Добра работа.
Готов ли си? Давай!
Отново се сблъскваме с предизвикателство,
но този път ще се запознаем с международна история.
Бети, ще започнеш ли? - Музиката беше малко тъжна.
Нима тази история е пълна с опасности и напрежение?
Бихте ли описали историята си като опасна, господине?
Мисля, че да.
Чистех тоалетни.
А по-късно се показвах по телевизията.
Историята в морето ли се развива?
Има ли замесени кораби? - Да, има кораби.
Но не корабите са в основата й. Логично е, че ако си в морето,
за да не се намокриш, значи си на кораб.
Каква знаменитост?
Това ли е да си знаменитост?
Каква знаменитост?
Аз бях дребна риба. Много дребна риба.
Г-н Кудирка, радваме се, че сте при нас.
И сме щастливи, че историята ви завърши благополучно.
Желаем ви прекрасен живот в САЩ.
Какво значение има, че сенатор ме канеше на среща?
Сенатор Джаксън, Пърси или Джавиц...
Какво от това? Какво постигнаха?
На никого не му пукаше, че има лагери на ГУЛАГ.
Че те са пълни с милиони невинни хора,
които умират от глад и от студ.
Те не знаеха нищо по въпроса.
Малцина знаеха за това,
защото се интересуваха от тази тема.
Основното ми желание беше
да помогна на политическите затворници.
Посетих Венесуела, Аржентина...
Събирах подписи, изпращах петиции до папата,
Франция, Германия и Австрия.
Но не успях да спася никого.
Всичките ми усилия бяха напразни.
Всичките. Не успях да спася нито един човек.
Как се чувствате днес? Какво ще кажете на зрителите ни?
Оттогава мина много време.
И възгледите ми за света много се промениха.
Палмите изглеждат красиви отдалеч,
но когато се приближиш и се наложи да ги подрежеш,
те могат да те наранят.
Но животът продължава и всеки има свой път...
Защо да умра в Америка
и да бъда погребан някъде,
след като имам родина, в която са предците ми и майка ми.
Защо да умра там?
Мястото е красиво, но не и за мен.
Пилвишкяй, Литва
Дано не се счупи.
Боже, много съм напълнял!
Това беше от мен.
Екзекуцията винаги е политическа.
Гене.
Сими.
Всичко свърши.
Толкова е американско.
Всичко свърши, Сими...
Всичко е уредено. Заминаваме ти, аз, децата и майка ти.
Отиваме в Америка.
Ако това беше сън, щях да се събудя и всичко да бъде наред.
Но не беше сън.
Всичко това си имаше цена.
През 2007 г. Симас Кудирка и жена му Гене
се връщат в независима Литва.
Гене умира през 2015 г.
Децата им остават в САЩ.
Превод ВЕСЕЛА ПЕТРОВА
Уеб рип и синхронизация: Monetino - YavkA.net @ 2021