Някъде в далечно второстепенно измерение
До сега... Карсър няма контрол над дракона
без ключа. - Той е на статуята на крал Велтрик.
Какво държи? - Гавин. Мечът.
Поне сега знаем какво е. - Но и Карсър знае също и ще го търси.
Джокаста Уигс. - Открием ли я, ще открием и меча.
Ти си върколак. - Не съм само това.
Както ти не си само човек.
Какво стана със серж. Суаерс?
Ще се включа, Ваймс. Първият ни арест.
Всъщност, бива ни, нали?
Кога ще ми кажеш, заради кой е всичко това?
Когато всички са мъртви.
Тази вечер няма пълнолуние.
Нахранила си затворника. - Веселко е заета.
Какво? - Нищо. Просто, преди слизаше само...
Какво правиш тук, долу?
Има си ръце. - И има права.
Нали знаеш, права? Прибори, игри, списания,
време за разходка на ден.
Трябва да го изведем на разходка.
Може, някой път, ти и аз да...
Защо двама, да разхождат един затворник?
Ще ми дойде добре, една разходка. - Е...
Нямаше.
Само малко кръв.
После ще получиш змия, съгласен? Змийско?
Ветинари ни остави на тъмно. - О, потърпи малко.
Ето, Добромомче, това беше.
Не можем да открием Карсър. Мечът.
Тези тестове, наистина ли ще помогнат да убием онзи дракон?
Разстройвате го. О, всичко е наред.
Змийско, змийско. За теб е.
Ето. О, това е.
Когато бях в главата на Карсър...
Видях себе си. По-стар, отколкото съм сега.
И не бях сам, Веселко. Представяш ли си?
Аз.
Кой знае, какво има в главата на Карсър?
Аз обаче, знам, че за всекиго има по някого, капитане.
Да не би, тази дребна гад, да пее на нас?
Хей.
Нека продължава.
По-добре да си взема дайрето.
Това е дракон!
СТРАЖАТА
По героите на сър Тери Пратчет
Храна за дракона, всеки път.
Хей, махни си ръцете. - Извинете. Благодаря.
Намерих това, редник. Вътре има документи.
О, Боже. Кой е бил това?
Член на трупа за възстановки от Куумската долина
Вероятно се е прибирал след представление.
Срещнах някои от тях в "Барабана". Пичове.
Според легендите, дракона предпочита девственици.
Не означава, че някоя от жертвите е била.
Първата бе колекционер на марки. Втората бе музикант, композитор,
любител на макети на колички и счетоводител. Третата бе стара мома,
която е живяла в кланица с леля си и двете им кучета.
Нямат връзка. - Старо суеверие.
В безопасност сме, нали? - Да, напълно.
Много сигурно. - Абсолютно.
Виждайки, че не напредваме с откриването на меча,
подчиняващ звярът, сметнах, че поне най-малкото е да опитам да
спра Карсър да не го докопа.
Значи сте го намерили? - Нея.
Проследих Уонс през нощта. Почти я хванах, но се издадох.
Изгубили сте я? - По-голямата част от нея.
Мислиш ли, че можеш да помогнеш?
Кажи й. Тя вече знае.
Открива Уонс, Намира Карсър. Спира контрола му над дракона.
Може би да... - Не говоря за това.
Знай от мен, един ден, може да е късно.
Говори с нея.
Започни с обикновен разговор. Пробвай с мен, хайде.
Харесваш ли... хляб?
Харесваш ли хляб?
Ха... Харесваш ли хляб? Харесваш ли хляб?
Тези скърцащи ботуши те издадоха, нали?
Нови са. - Поредният гениален план.
На къде биеш, Ваймс?
Просто почваш да командваш, сякаш ти е позволено.
Да отвличаш членове на гилдии,
да се перчиш, без да ти пука в Невидимия университет.
Защото ако нещо се обърка, няма да загубиш много.
Доста съм изгубила, Ваймс.
Колко струват тези ботуши?
Моите 10 доларови ботуши, не издават звук, но пропускат.
Подметките им са износени. Но със затворени очи, мога
да позная, къде съм в този град, само по камъните под краката ми.
10 години краката ти ще са сухи. В същото време,
ще съм похарчил 300, 400 долара и краката пак ще са ми мокри.
Какво е това?
"Ботушата теория" на кап. Сам Ваймс за социоикономическата несправедливост?
Не, това просто...
Това е добро. Ще си го запазя.
Просто осъзнах причината богатите да са толкова богати
и бедните да остават бедни е, защото богатите харчат по-малко пари.
Идея си нямаш, какво правя с парите си.
Следата свършва в онова заведение.
Надушвам Уонс, няколко души и тонове евтин парфюм.
Добре, екип. Обърнете се и ме погледнете. Ето какъв е планът.
Моят пран, ясно.
Изисква потайност и хитрост...
Тя вече тръгна на там с извадена брадва, нали?
Шът. Лоши ботуши.
Нови са. Извинете, че ви обезпокоих, дами.
"Няколко души." Къде е Уонс?
Там. Отзад.
Маса за петима, нали?
Ти Игор ли си? - Кой пита?
Ние сме градската Стража. Е, повечето от нас.
Господарю! Ръката ви пак беше в саксията.
Погрижи се за боклука! - Жаден съм, господарю.
Моля... вода?
Ще разшия ръката ти и ще я бодна на лицето ти.
Искаш ли?
Добрина... Никой не е бил добър с мен.
Чакай. Искаме да ти зададем няколко въпроса.
Затваряме. Приключвайте, дами.
Само нейната пелерина е. Уонс е оставила фалшива следа.
Пълзящи гоблини. - От най-лошите.
Магическа защита НЕ ПРЕМИНАВАЙ!
Сериозно: НЕ ПРЕМИНАВАЙ
НЕ МОЖЕШ ЛИ ДА ЧЕТЕШ?!?
Омъжи се за мен. - Беше само ЕДНА нощ.
Моят информатор е чул за това място от един доносник.
Той каза, че жената, тази която търсим е тук.
Джокаста Уигс. Държат я отделно от другите.
И мечът още е у нея?
Ще видим. - Като го взема?
Според гримоара, драконът ще се появи и ще ти се подчини.
Доносникът казал също, че съществата, които държат тук вият нощем.
Че не познава такава свирепост.
Приказлив доносник.
Пригответе се.
Тук в "Здрачните каньони", правене на магии,
вампирско хипнотизиране, и оргии на немъртви
са разрешени само в обособените зони.
Посетители?
Мисел? При мен ли си досъл, Мисел? - Махни се от мен, госпожо.
Свалете си ръцете от него, контесо. Не виждате ли, че не е Мишел?
Ще желаете ли чаша чай, Мишел? - Какво?
Съпруго?
Съпруже?
Дръпнете се.
Но ти умря в двора на Гърлото.
За щастие бях само ранена.
Какъв късмет. - За кого?
Запомнете! "Здрачните Каньони" е защитена общност.
Насилието не се толерира.
Ето тук.
Джокаста Уигс. Стая 16
Приета на 18 юни 1975 от Перпетуа Роуз Джоунс
Не. Не може да бъде.
Свърших стрелите. - Гадост, свърших стрелите. Ами сега?
Някой иска ли да сподели нещо?
Щото сега му е времето. Добре, аз ще започна.
Помните ли, когато всички се събудихте без вежди?
Да. - Не бяха онези дребни
сини човечета, а бях аз.
Ти ли си бил? Защо? Защо? - Експеримент с вежди.
Ако това ще е краят ни, да се бием до край, става ли?
Погрижих се за боклука
Какво каза малчо, току-що? - Нямам представа.
Джокаста?
За мен ли си дошъл? - Не за теб.
Дай ни Гавин.
Мечът.
Не знае какво говори.
Почти е забравила себе си.
Времето е отнело спомените й.
Бил си изтрит.
Нямам никакъв спомен за лицето ти в тази история.
Да му се не види!
Мечът.
Кой ти плати да ни ушиеш?
Говори, ти съшита малка гнусотио.
Лейди Рамкин!
Какво? Ръката дори не е негова.
Добре, Игор, искат ли ти се няколко шева на устата?
Капитане? - Веселко?
Свърши ли с иглата? - Почти.
Е? - Капитане, Това не ми харесва.
Обожавам го. - И аз също.
Беше една жена.
Мисля, че беше някаква магьосница.
Или вещица.
Беше с един мъж.
Чух ги да казват, че ще ходят в някакво заведение.
Опасно място. Само това знам.
Това е Велтрик. Тогава, това е...
Това тя ли е? Тя е направила рисунките.
Трябва да е било преди години. Опитвала се е
да задържи спомените си, докато най-накрая не са отлетели.
Защо са рискували живота си, за да откраднат от Гилдията на убийците?
Дали мечът не я е призовал?
Ако го е направил, не е била само тя.
Били са две.
Виж, измъкват се от гилдията заедно.
И убийците са ги гонили.
През Кръглото море до Куирм,
и в планините на Юбервалд.
Пътуването им е било трудно. Изтощително.
Минали са през Нееготинфиорд,
Куумската Долина, Сто Лат.
Преследвани от убийци, Джокаста е изнемощявала все повече.
Коя магия е толкова силна, че да успее да отведе
две жени до края на света?
Може би е искал да бъде унищожен.
Да бъде хвърлен в нищото, да бъде изтрит от съществуването.
Но те не са го захвърлили. Джокаста била предадена.
Все още е у другата. - Перпетуа.
Има такъв гроб с това име. Точно над нейния.
Убийците ги погребват с оръжията, които са били с тях при смъртта им.
Ако мечът е бил още с нея, когато е умряла,
значи знаем къде да го търсим.
Къде е другият? - Има важен разговор.
Намери го и ни настигнете.
Моля, Коен Варварина, да се яви на рецепцията.
Вашият педикюрист Карол, пристигна.
Нищо полезно не ни даде Шевчо.
Скоро, Карсър ще вземе меча и всички ще умрем.
Вижте, ако съм научила едно нищо,
за всичките тези години то това е, че
няма значение, колко е лошо положението,
нещо винаги идва на помощ.
На пример, малкия ни приятел тук. - Шипчо.
Шипчо. - Шипчо.
Шипчо, ни помогна да се измъкнем
точно когато ни бе най-необходим,
само защото Веселко прояви малко добрина.
Сега можем да седнем да се напием и да се отчайваме,
или да имаме вяра, че някой, някъде...
вижда всички тези малки нещица и те му говорят.
Те имат значение.
Мисля, че сега ще повърна.
Никой няма да ни помогне. Сами сме.
Нямаме нищо.
Какво е "Здрачните каньони"?
Къде си другарю?
Тук ни плащат.
Съгласен съм. - Предател!
Продажна капиталистическа свиня!
Добре дошли в "Здрачните Каньони".
Това е защитена общност... - Посетители!
Мисел ли е?
Не ставайте глупава, контесо. Как всички те ще са Мишел?
Някой ни изпрати съобщение.
Аз бях.
Сержант Суаерс?
Не ме наричай сержант. И не очаквай аз да те наричам капитан.
Нещо странно се случи тук.
Видях някого. - Карсър.
Същият, като в онази нощ. Как е възможно?
Още се опитваме да разберем. - Добре ли си, Конър?
Суаерс, аз, аз не знаех...
Какво, че това е мястото, където отиваш,
след като те пенсионират, ако си късметлия?
Само защото не ни виждаш, не означава, че ни няма.
Това е човекът, който дойде да види.
Бъдете внимателни с нея. Не е добре.
Ето, Джокаста.
И Перпетуа.
Вдигни го към небето.
Драконът ще довърши ритуала... - Не тук.
Тогава, къде?
Аз съм в съюз от един.
Да вървим.
Чудесата, които тази двойка е видяла.
Джокаста, каза ли на Карсър, къде да намери меча?
Не. Тя не може да ви каже нищо.
Всичко, което знам за нея е, че е била от Гилдията на Убийците.
Каквато и да е била, сега вече не е.
Нарисува всичко това преди спомените й да избледнеят.
Сега нищо не й говорят.
Тези рисунки трябва да са подсказали нещо на Карсър.
Иначе щеше да е още тук.
Трябва ни повече от това, което ни даде тя.
Това, трябва да стигне, за да я оставите тук до края на дните й.
Има нужда от бастуна, за да я поддържа.
Перпетуа Роуз Джоунс.
О, Мишел.
Ти не си Мишел.
Ами...
Нека те огледам хубаво.
Би ли искал чаша чай, Мешел?
Не.
Да, ще... Благодаря.
Въпреки, че "Базилисковия пикоч" ни свърши.
Моля, всички вампири, внимание!
Супата на деня може да съдържа чесън и осветени кротони.
Госпожо, забравихте си...
ЗНАМ, НО НЯМА ДА МОЖЕ ДА ГИ ВЗЕМЕ СЪС СЕБЕ СИ.
ТИ НЕ СЕ ЛИ СТРАХУВАШ?
Докато растях в мините, винаги съм знаел, че ти си там някъде,
въпреки че никога не те видях.
Предполагам, че тук си необходим много повече, нали? За всички старци?
НОЩИ. УИКЕНДИ. И ТЕ ЗАПОЧНАХА ДА МЕ НАРИЧАТ МИШЕЛ.
Сигурно доста се изморяваш? Доскучава ти?
ВСЪЩНОСТ ТАКА Е.
НИКОЙ ДО СЕГА, НЕ ГО Е РАЗБИРАЛ.
СТАВА ТИ САМОТНО. - Представям си.
БИ ЛИ ИСКАЛ ДА ИЗЛЕЗЕМ НА ПО ПИТИЕ? - Мля?
А, НИЩО. НИЩО. ТРЯБВА ДА ТРЪГВАМ.
ДА МУ СЕ НЕ ВИДИ, КЪДЕ ОТИДЕ?
О, Мишел. Най-накрая.
Не можеш да ги вземеш с теб...
Тук ни зарязаха като деца.
Ще започнем от тук. Ще запалим пожар, който всички ще видят.
Защо не работи?
Заради дръжката.
Сега, какво? - Имала си бастун с теб,
като са те довели.
Вижте дръжката.
Вгледайте се по-внимателно. - Същата е като дръжката на меча.
Перпетуа... Жената довела Джокаста тук,
е разделила меча на две. Взела е острието с нея
и е оставила Джокаста с истинската дръжка.
Кой е обучил това хлапе, Ваймс? - Защо се съмняваш, че съм бил аз?
Защото това е бастунът. Когато Джокаста спря да ходи,
тя ми позволи да го взема. До сега, не бях забелязал дръжката.
Карсър няма това, което му трябва.
Рано или късно, той ще се върне.
Добре, слушайте. Планът е следния.
Тези, гоблините на Карсър ли са?
О, Всичко е наред с тях. Имам предвид, че единия
е най-добрия мияч на дупета тук. - Това съм аз.
Добре, тогава. Така. Лейди Рамкин?
Вие, мияча на дупета и другия ще се заемете с Уонс.
Останалите ще се скрием тук с Джокаста и дръжката.
Те са примамката. И ако някой види меча, да го грабне.
В "Здрачните Каньони" никога няма бой. - Е, сега, ще има бой, ясно.
По-добре вземи онези дърти пръдльовци и ги отведи.
О, ти не разбираш. Чуй ме...
Не, ти ще ме чуеш, до тука ми дойде
от хора, казващи ми, как да си върша работата.
Така, че аз давам нарежданията...
Значи имаш нареждания? - Да. Да имам.
И ги нареждам.
Моят план, моят начин, поне веднъж.
Ясно?
Познавам този звук...
Вземи меча.
Тези направо ме убиват.
Лейди Рамкин.
Виждам, че у теб е мечът.
А у теб още са онези ботуши. - Нови са.
Разтъпква ги вместо мен. - Разбира се.
Здравей, Карсър. - Дай ми дръжката.
Това не е начинът да поздравиш стар приятел.
Ще ми го дадеш ли или трябва да те оскубя още веднъж?
Заповядай. - Надявах се да го кажеш.
Аз се надявах да го кажеш. - И аз се надявах да го кажеш.
Свърши се, Карсър.
Внимание, моля. Внимание, моля.
Предстоящо насилие е засечено.
Обезоръжаващото заклинание е активирано.
Леле.
Какво се случва?
Как така още си жив?
Как още си дете? - Никога не съм бил дете.
Трябваше да порасна, погрижих се за теб и мен, защото нямаше кой.
Мразиш ме заради стореното. - Не, заради онова, а заради това сега.
Защо искаш да изгориш градът? - За отплата.
Кажи ми. - Мислиш, че искаш да знаеш,
но повярвай ми, не искаш. - Яки движения.
Какво стана с теб, онази нощ?
След падането, се озовах на земята. Но не тази земя.
Озовах се...
Ще започне игра на "Тухлички" в дневната, след 10 минути.
Предимно не-двуглавите, да заповядат. - Нещо развали проклятието.
По-могъща сила...
Приключихме с танците.
Революциите никога не издържат дълго.
Защото си слаб.
Имаме ли здравни осигуровки?
Карсър?
Изчезна. Уонс?
Какво ще стане, щом тези се съединят?
Дали драконът... - Последния път, когато го е държала
не е имало дракон. Кой знае?
По-добре излезте. - Няма да ходим никъде, капитане.
Ако дойде, ще използваме меча, за да го отпратим и да сложим край.
Това е.
Не, това е просто звука при включването ми.
Изкарва акъла на варварските ходи. Също и на мравоядите.
Гавин? - Това е псевдоним. Казвай ми Вини.
Ключът за контрол на дракона
е говорещ меч на име Вини?
Древните магически артефакти си използват в много ритуали.
Как да те използваме за дракона? - Викане на демони. Контрол на вещици.
Отговори, или ще те плесна с тази ръка.
Шамарът на страна, но се страхувам, че
всичките ми черни трикове са се слели в едно.
Познавам те...
Ти ни говореше. - Така е.
Само на вас. - Само на тях?
Само истински влюбени могат да чуят Вини.
Но аз не съм. - Не, няма влюбени тук.
Ние сме колеги. - И добри приятели.
Я, стига, Керът. - Това приятели е "Начина на Вини".
Щом ме чувате, значи има любов във вас.
Кодексът на убийците забранява, да бъдат водени от чувства.
Там няма любов. - Любовта им е била много силна.
Именно.
Мечът... Вини, той...
Не той ги е призовал. Те са го пробудили.
Знаех, че тези две дами са влюбени, преди тях.
Ето какво е станало.
Две души желаещи да видят света заедно. Да споделят всичко.
Преди "здрачът" да ги погълне.
Нека ви кажа, любовта е най-магичната,
първична сила във вселената.
Може да промени реалността.
Отваря заключени сърца и умове.
Ако тази дама някога си спомни, че е била влюбена,
тя ще си спомни всичко.
Ами, ако е прав, капитане? Ако любовта...
Тази сила, може наистина да отключва умове?
Ако си спомни чувствата си, може да се сети за Вини,
и да ни каже, как да го използваме. - Била е с него дълго време.
Може нещо още да дреме. - Намерих това.
Изглеждаше, че е наказание, а се оказа, че е за защита.
"Това ще стигне за престоя до края на дните й. Има нужда от бастун."
"Перпетуа Роуз Джоунс."
Няма насилие тук. Никой не може да я нарани.
Сега, какво следва? Писмото вече ни отведе при дръжката.
Пропускаме нещо.
Между редовете е. Или зад тях.
Не изказано. Невидимо.
Невидимия Университет. Стаята за четене.
Ще заведем там Джокаста и това. Ще я накараме
да го прочете, може да отключи нещо. Може да си спомни.
Хайде.
Все още има място за теб в Стражата, сержант.
Мястото ми е тук с тези хора.
Както твоето място е при твоите хора. Капитане.
Светът не е имал по-голяма нужда от Стражата до сега.
Добре дошъл. Напомняме ви, като на смъртен
в между-измерното пространство,
молим ви, не приближавайте ръба.
Ако паднете, ще падате безкрайно.
И ще умирате безкрайно във вечна, безконечна агония.
Благодарим ви. Насладете се на престоя ви в света на Наблюдателите.
Карсър Дън.
Осъден си на изтриване, за опита ти да ни разкриеш на друг смъртен.
Какво? - Нашата е единствената Стража.
Великата Стража, която пази нещата да са си по местата.
Бурята бе дело на магьосници. Не съм искал да ида в бъдещето.
Аномалията на твоето присъствие там бе позволена,
само защото прие да се върнеш и да унищожиш тази версия на враговете ти.
"Версия?" - Тези, чието развитие заплашва
естествения ред на нещата. - Стражата?
Та, те са "нищо" там. - Започват да вярват в себе си.
Това ще вдъхнови други да повярват
и тогава кашата от човешки чувства и мечти,
ще разяде реалността отвътре.
Точно това вие... Вие не разбирате.
Искате всичко да е така, както го виждате.
Трябва да има стабилност. Наука.
Ето защо се нуждаете от мен.
В мен няма грам надежда, нито капчица любов.
Мога да разбера неща, които вие не можете.
Да погледна в очите някого и да разбера какво се крие там.
Не ни проваляй отново, Карсър Дън,
или ще престанеш да съществуваш.
Няма да се проваля. - Добре.
Хубаво... - Ами, довиждане.
Довиждане. - Чао-чао.
Има ли врата, която да използвам...
Благодаря ти.
Двамата с Джокаста влезте вътре.
Не мисля, че е добра идея. - Да приключваме с това.
Няма да станеш по-добре, нали?
"Това, трябва да стигне, за да я оставите тук."
"Пазете я тук. Тя е болна."
"Не мога да бягам с нея повече."
Продължавай нататък.
"Пазете я. Аз не мога да я защитя."
"Джокаста, любов моя, ще опитам да отклоня убийците на далеч."
"Когато се почувстваш самотна,
хвани дръжката и аз ще съм наблизо."
Мога...
Мога да чувствам.
Напуснала си гилдията, защото... - Не можеш да убиваш и да обичаш.
Но ти можеш, надявам се.
Ангуа?
Искаш да отидеш с нея?
Просто искам да знам.
Мислиш, че никога няма да я уловиш.
Спомнила си си...
Нали? Нощта, когато мечът е говорил с вас.
Нощта, когато го взе, избягахте с него. С Перпетуа...
В теб има повече отколкото осъзнаваш.
Спомняш си, че си сънувала... за други...
други артефакти.
На това място мога да си спомня,
помня единствено любов.
Колко дълго мога да остана тук?
Нищо не е вечно.
Някои неща са.
Кръв.
Чия е?
Твоя.
Взех малко докато спеше, в случай че трябва да те проследя.
Заклинанието трябваше да те намери,
но ти беше...
никъде.
Те бяха, нали?
Онези, от които се страхуваш?
Стражата явно са намерили нещо, което сме пропуснали.
Трябва по-често да те спирам от разследвания, Ваймс.
Беше много ефикасно, сър.
Мечът вече е при нас. - Тогава, разпитите са започнали?
Трябва да разпитаме мечът, Ваймс.
Да видим, ако може да помогне с намирането на другите артефакти.
Щях да го заключа, сър.
Да предотвратя използването му.
В най-добрия случай... - Когато улиците ни бяха
залети от престъпност, решихме, че най-лесно ще я спрем,
като арестуваме престъпниците.
Да ги заключим. Да ги накажем.
Но в крайна сметка, решението на проблема бе контрол.
Погледни в сандъка, Ваймс.
Останките от многото ловци на глави,
които дойдоха да решат последният ни проблем.
Виждаш ли, Ваймс? Не можеш да убиеш звяр, хранейки го.
Вие казвате, да контролираме дракона сами ли, сър?
Трябва ли да ти напомням, Ваймс?
Това неспазване на моите заповеди
може да бъде само фатално.
"Може да говориш цяла нощ."
"Но няма да стане по-добре."
"Силна буря се задава."
"Ще бъдем тихи..."
И така, дами, някоя от вас
чувала ли е слуховете за хранителните навици на дракона?
Не.
Ти ли си главата на Гилдията на крадците?
Частно парти. Разкарай се.
Извинете ни.
Чухме, че лорд Ветинари ви е наказал да дадете печалбата си на
д-р. Крусес от Гилдията на убийците. Това не е заслужено наказание
за опита ви да я убиете. Това е унижение.
Кои сте вие? - Искаме да откраднеш нещо.
Меч...
Меч, който може да ти даде власт, която няма да могат да ти я отнемат.
Меч, който е при някой, чиято съвест е неговата слабост.
Който, не ще познае истинската сила.
Тишината е оглушителна...
Виж, този благороден дракон, какво направи с този град.
Хората живеят в страх.
"Това сбогом ли е за нас..."
Вярват на безполезни отвари и талисмани...
и на магии от малките улички.
Някои дори вярват, че Ветинари ще ги защити.
"Аз ти вярвах, вярвах, вярвах."
"Явно не е било достатъчно..."
Но мечът е единственият начин да се контролира дракона.
С меча, градът ще е твой.
А е в ръцете на глупак.
Който не може да задържи нищо.
Всичко, което трябва да направиш е да му го вземеш.
.: Lexy :. Мързеливците
subsunacs.net I/2021