Почти сме готови. Остана само още една жертва.
Деймън. Събуди се.
Какво се случи? - Не знам.
Какво е това място?
Стая без врата.
Не помня как се озовахме тук.
Няма изход.
Хей!
Пуснете ни!
Дай ми минута и ще намеря изход.
Кой стои зад това?
Дали Кръвта...
Какво има? - Какво помниш?
За миналата нощ.
Не знам. Аз... Прибрахме се и Ана се обади за мама.
После отидох да си взема душ и... - Тогава го чух отвън.
Някой. Нещо. Усетих...
О, Боже.
По-добре хапни нещо. - Не.
Мисля, че са ни упоили. - Успокой се. Ще се измъкнем.
Разбирам, че си объркана, но скоро ще ти се изясни.
Ще забравиш дните си на невинно агънце, дошло на изповед.
Отец Кроу. - Извинявам се за злополучната ни
първа среща. Нямах представа каква ще е съдбата ти.
Какво искате от нас? - Яж и пази силите си. Бъди здрава.
Тогава да не ме бяхте отравяли. - Изпитваш само сутрешно гадене.
Спокойно, скоро ще отмине.
Аз съм...
Бременна.
ХЕЛСТРОМ Сезон 1, Епизод 9
Брат ми дойде ли? - До колкото знам не.
Деймън е. Оставете съобщение.
Прекаляваш с почивката за една нощ.
Моментът, който си чакал настъпи, а теб те няма.
Здравей, Луиз.
Съжалявам. Мога да обясня.
Отново са те изиграли. Какъв шок. - Кръвта изиграха всички ни.
Опитах да ги спра да не нападат Деймън, но не слушаха.
Как се измъкна?
Трябва да пусна една вода. - Няма да спираме.
Тогава ще стане тук. Имате ли бутилка?
Как ще пикаеш в бутика с вързани ръце?
Добър въпрос.
И просто така те пуснаха?
Знаеш, че не можеш да ме излъжеш.
Мисля, че стана. Виж.
Важното е, че Деймън и Ана са в безопасност.
Спасила си майка им. И в тях са двете части на оръжието.
Кръвта не може да ги рани. - Но теб могат, Хенри.
Мога да наранят и двама ни. Точно затова си мислех...
Време е двамата да отидем на почивка. Изслушай ме.
Има една къща в Мексико.
Има омари, бира за десет долара.
На плажа е.
Идеалното място за ново начало.
Време е, не мислиш ли, Луиз?
Не мога. Все още.
Поне докато не приключа лечението.
Значи си... - Ще ходя на химиотерапия.
После ще махнат тумора с операция. Докторът е оптимистичен.
Поне един от нас е.
Гледайки как всички опитват да се застоят,
се почувствах леко на заден план.
Обещавам, че ще съм неотлъчно до теб.
Деймън?
Вината не е наша. - Напротив.
Свалихме гарда, оставихме се да ни хванат.
Бяхме слаби. - Не беше слабост.
Случилото се, преди да ни нападнат беше истинско.
Деймън, бременна съм.
Нося нещо, което може да е чисто зло.
Бебето ни няма да е зло.
Не е нашето бебе. - Може да е.
Обичам те, Габриела.
Моля?
Ти не си Деймън.
Опитах по лесния начин, но явно ще опитаме по трудния.
Махнете се от мен! Не, не, не! - Отпусни се, сестро.
Ти.
Това не е истина. Ти си в главата ми.
Нищо от това не е истина. - Уверявам те, много е истинско.
Деймън?
Добро утро, мамо.
Радвам се, че си тук. - Не колкото мен.
Къде е Ана? - Няма значение.
Благодаря ти. За всичко, което си сторил за мен.
За това, че се бори дълго. Най-накрая съм свободна.
Всичко приключи. - Ни най-малко.
Какво?
Това е първата ми спирка.
Деймън!
Ана?
Ако не ти харесва, кажи си. - Ако беше така, щях.
Подозирам, че ме остави да го избера като извинение и сега съжаляваш.
Прав си, съжалявам.
Не за извинението, а за цвета, който излезе накрая.
Няма значение. Нов цвят за ново начало.
Точно това ни трябва.
Какво? - Нищо, няма нищо.
Мамка му, съжалявам. - Крис?
Съжалявам. Остави, аз ще почистя.
Ще ми кажеш ли къде беше? - Съжалявам, бях окован от Кръвта.
И аз се радвам, че си жива. - Щеше да си полезен последните дни.
Дали ще му подейства? - Тази доза действаше на Майка.
Добре, какво му има на Деймън? - Не е Деймън.
Какво значи това? - Като го докоснах, видях...
Не бяха спомените на Деймън, а на нещото, което убихме.
Казваш, че е обладан? - Не, не е възможно.
Нали?
Бори се с нещо.
Ще трябва още едно успокоително. - Или три.
Здравей, Бътън.
Какво стори на брат ми, боклук такъв?
Сега показваш загриженост.
Интересно, предвид колко си себична.
Сега с брат ти споделяме всичко. Включително преценката за теб.
Ще поговоря с него за това, след като те разкарам.
Твърде е късно. Няма как да го спреш.
Кое да спре? - С предателя да сме едно.
Къде е жената, с която беше снощи? Къде е Габриела?
Тя изпълни целта си. - Къде е тя?
Мъртва е.
Глупости. - Дали?
Виждала си какво умея като съм гладен.
Трябва да си почиваш сега. Заради двете ни.
Реших, че ако се явя като Деймън, ще ти помогне, но ти прозря, нали?
Измина дълъг път, Габриела.
Ако знаех, че точно ти ще износиш новата ми форма, нямаше да бъда
толкова груба при първата ни среща. Простете ми, сестро.
Моля те, спри да се бориш. Раждането ми ще е достатъчно тежко.
Няма да те раждам. - Твърде късно за това.
Защо искаш да се откажеш от това да бъдеш майка?
Защо жена като теб ще се посвети на институция,
която й отказва шанса да упражни най-голямата си сила?
Силата да създадеш живот. - Това не е живот.
Това е зло. - Нямаш идея какво е истинско зло.
Нямах, докато не те срещнах.
Първият път, когато хората дойдоха за сина ми,
той ловеше риба край реката.
Моят Басар беше несравним рибар.
Бяха четирима. Въоръжени с копия.
Аз пристигнах точно когато пронизваха кожата му.
Това бе най-тежкото, първият вик.
Най-лошият звук, който ще чуеш е детето ти да се мъчи.
Но лудостта в очите им, докато пируваха на агонията му.
Удоволствието, което изпитваха.
Тогава видях злото за първи път.
И какво направи? - Отидох в селото. Казах на другите.
Но не ми повярваха или поне така твърдяха.
Светът на хората е жесток.
Ами синът ти? Басар.
Той се върна и изби всичките. Момчето бе своенравно.
Сега почивай, Габи.
Трябва да раста.
Това е работа на Майка, отново ни разсейва.
Готви се за втори рунд? - Жената на Спайви бе
следващото й приемно тяло, но го спряхме.
Затова е взела Габи? Да е домът й за идните 50 години.
Ние я освободихме. - Не сме сигурни.
Сама каза, че Габриела може да се разхожда като новата Майка.
А Деймън...
Да изкараме това от него. - Разделяй и владей. Ще търся Габи,
вие помогнете на Деймън. - И как точно?
Не може просто да го оперираме. Ако нямаш нещо в арсенала...
Ставащото с него е по-лошо от всичко, което съм виждал.
Единственото, с което може да изрежете нещото от него
се намира във вашия арсенал, не моя.
Острието може да го убие. - Или да го спаси.
Ще намеря друг начин.
Това не е синът ми. - Още е там вътре. Като теб.
И той не спря да те търси. Искам единствено да говориш с него.
И двамата сте добри в това. - Онова зло,
което ме измъчваше, сега е в него.
Знам, че си уплашена.
Аз също бях, гледайки те с години в онази стая.
Да гледаш твой близък да гасне от нещо,
което го убива отвътре, е най-лошата болка.
И правим всичко да го избегнем. Но нямаме друг избор.
Дори да има малък шанс да прекъснеш контрола
на онова нещо върху Деймън, трябва да опиташ, мамо.
Не мога да го подведа отново.
И няма.
Казах ти да спреш да се бориш.
Махам се оттук. - Не чу ли и думичка?
Не изпитваш ли съчувствие? Която и епоха да е,
където и да е, децата ми непрестанно биват преследвани и измъчвани.
И защо? Защото са различни, по-силни, по-добри.
Съжалявам за преживяното и разбирам гнева ти,
но ние нищо не сме ти сторили. - Нека се изясним.
Ти не разбираш нищо. Видът ви живее
в доброволно невежество и после се държите изненадани,
когато нещо идва да ви захапе отзад. Това е мислене като овца.
И така си отмъщаваш? Обладавайки невинни жени?
Насила ги използваш за инкубатори?
Имаш по-голям потенциал, Габриела.
Само ако го решиш.
Решавам да намеря начин да те победя.
И ще го сторя.
Спри да се бориш!
Защо не ме накараш? Нали ти контролираш?
Или може би не, защото не съм обладана.
Поне вече не. Облада ме, за да получиш от Деймън,
това, което искаше. Но вече не си в главата ми, нали?
Защото си заета да растеш.
Което значи, че ти зависиш от мен, а не обратното.
Не задълго.
Дано знаеш какво правиш. - Решението беше нейно.
Тогава трябва да знае, че това може да навреди и на двамата.
Искам да говоря със сина си сама. - Виктория, сигурна ли си?
Как ти е вратът? - Искам да говоря с Деймън.
Няма го. Само аз останах тук.
И щом се измъкна, ще довърша започнатото.
Ще отнема живота ти, докато гледаш в очите му.
Но първо ще убия дъщеря ти пред теб.
Единствената пречка е, че синът ми е по-силен от теб.
Ще се бори с теб. - И ще умре опитвайки.
Ако служи на Майка, тя ще се грижи за него по-добре от теб.
Тази Майка, която те изостави като купчина остатъци?
И това идва от жената, чийто син я заряза в точно тази стая.
Той не ме изостави, а ме спаси, защото ме обича.
Това е нещо, което никога не би разбрал.
Няма да успееш да го достигнеш така.
Знаеш, че Майка беше в главата ми. И затова знам, че не й пука за теб.
Затова те е изоставила. Не те приема като син.
По-скоро като инструмент.
Което обяснява начина, по който те използва.
Недей. Ще стигне до него. - Катара няма да дойде за теб.
Не си на някаква мисия. Не си част от истинско семейство.
Но Деймън е. Има мен, Ана, д-р Хейстингс.
Хора, които го обичат! За разлика от теб!
Пусни сина ми.
И може да дарим остатъците ти за науката.
Така поне ще си малко полезен.
Виктория, дръпни се от там. - Получава се.
Вратата няма да издържи. - Успявах.
Само вбесяваш това нещо. - Трябва да продължа.
Знам, но не днес. - Мамо.
Ще я заведа в дома на Деймън. Трябва да си почива.
Далече от него, това място. Злото тук е заразно.
Вълнуваме се за завръщането ти. Да се родиш отново от плът и кръв.
Надявам се да вземеш предвид усилията ни. Моите по-конкретно.
И може да ме наградиш...
С мое собствено тяло.
Бебето. - Отец Кроу.
Ще повикам помощ. - Вие можете. Знам, че още сте там.
Не съм лекар. - Трябва ми свещеник.
Не съм. - Моля ви. Имам...
Какво казваш? - Имам...
Имам последна изповед. - Каква е тя?
Приключихме тук.
Безмислено е да бягаш. Никой не може да ти помогне.
Обърни се. - Харесва ли ти майка ти сега?
Господи. Добре ли сте? - Моля ви, помогнете ми.
Обриви, ухапвания, рани. Не пише за демонски символи.
Не, не, не. Това не се случва.
Не отново.
Ето. Ще те успокои.
Това е като жестока шега. След толкова време
получавам втори шанс, а дори не мога да бъда с него.
Ще бъдеш.
Не съм ти благодарила.
За какво? - Отгледа сина ми. Даде му шанс.
Без теб, днес щеше да е съвсем различен човек.
Искам да знаеш, че оценявам какво си сторила за него и за мен.
Не можех да си представя да съм извън онази стая.
Сигурно е било много трудно. - Трудното и правилното
често пъти биват едно и също.
Иска ми се да бях сторила същото и за Ана.
Габи? Боже мой!
Къде е Деймън? - Какво стана? Кървиш.
Държаха ме вързана с месеци. - Габи, минал е само ден.
Какво? Но това не е...
Ти. Не можеш да ме нараниш тук! - Спокойно. Това е Виктория.
Тя ми причини това! Тя е вътре в мен.
Заключи ме и използва тялото ми. - Да я занесем до дивана.
Какво й се е случило? Как е възможно това?
Не е. - Деймън. Намерете го.
Няма да имам избор, нали?
Трябва да изтръгна онова нещо, дори така да убия Деймън.
Аз мога да го направя. - Трябва да съм аз.
Ако оставим това, че ти е брат, докоснеш ли острието,
ще стане хиляди пъти по-трудно. - Мога да се справя.
Нека аз. За всички пъти, в които не бях
на рождени дни, коледни конкурси,
концерти по пиано... - Не съм свирила на пиано.
Старая се сега, нали? Изглежда почти никога не съм
до хората, когато им трябвам. - Кръвта ме искаше мъртва.
Разбирам го. - Това са глупости, Ана.
Бях уплашен. Боях се, че ако се сближим...
После може да те загубя.
Не си ме губил.
Не се обиждай, но сега не си в категорията на Деймън.
Аз или никой друг.
Какво, Луиз? - Ана, ела веднага. Габриела е.
Тя е там? - Нещо не е наред с нея.
Дори не знам как да го кажа. - Колко е зле?
Сложно е. - Да. Не съм и очаквала друго.
Бременна е в девети месец. - Майка му стара.
Това е Катара. Вече иска да има собствено тяло.
Заключете Габриела. Нужен ни е Деймън.
Той не може да дойде. - Действайте. Тейкър идва.
Какво ще правиш? - Нужното.
Отивай там и ги защити.
Дръж Габриела под око, докато не се чуем.
Ясно? - Ясно.
Ти добре ли си?
Ако не проработи? Ако Деймън не можа да й помогне?
Това дете не е само негово, а и на Майка.
Поеми си въздух. Това е твърде много стрес.
Дишам с дробове, които от 20 години са мои отново.
Защото тя имаше контрол над мен, докато аз се борех с всяка частица.
Сега си я представи по-силна от Деймън и Ана,
с цялата омраза и нищо да няма на пътя й.
Може да е краят на всичко.
Виктория, какво предлагаш да сторим с бебето?
Решението не е наше.
Габи, какво правиш? - Не трябваше да заспивам.
Те са тук.
Дойде да се сбогуваш? - С теб?
Определено.
Няма да използваш това върху мен. - Нека проверим.
Доближи се. - Брат ти ще умре.
Ти също, а както сигурно знаеш,
брат ми си пада мъченик и не би възразил.
Как се чувстваш? Или по-скоро, колко усещаш?
Достатъчно да ме вбеси.
Правиш се, че те е грижа, но знам истината.
Спомените на брат ти са много ясни.
Стига с човъркането из главата му.
Много ви е грижа един за друг.
Почти го пречупи това, че баща ти те отне от него.
Вината го изяждаше така, че като заключи майка ти тук,
той опита да отнеме живота си. - Не вярвам и на една твоя лъжа.
Пази този спомен много близо, сякаш е било вчера.
Стоящ на моста, загубил надежда, сам.
Бъдещо чудовище. С причина Майка ме избра за пазител.
Аз съм най-добрият. Единствено съжалявам,
че майка ти няма да види смъртта ти. Няма ли да е поетично?
Нека ти изясня.
Монахинята е при нас.
И само заради мен бебето е още живо.
Убий ме и монахинята умира, заедно с майка ти.
Това струва ли ти се поетично?
Деймън? - Къде е Габриела?
Това няма да ги задържи. Слезте долу.
И да те оставя сама? Не. - Няма да ме хванат.
Послушай Луиз. Слез долу и се скрий. И не се показвай каквото и да чуеш.
Габриела е... - Да.
И имам предвид, че още малко и ще роди.
Трябва да я спасиш от Майка... - Не мога. Опитах го с майка ни,
но нямах демон в себе си. - Тогава Габи ще си отиде с бебето.
Изрежи го от мен. Бързо.
Действай, не мога да го задържам дълго.
Не, не, не. Спри!
Нещо не е наред. - Да, не думай.
Усещам го по-различно от преди да се счупи.
Трябват ни... - И двете части.
Да. - Тейкър, аз съм.
Сега не мога, Йен. - Ще ти се наложи.
Имам голям проблем, а Ана не вдига. - Заета е да говори за антики.
Не е по работа. Нещо се случва с мен.
Казахте ми, че всичко приключи, щом черепът бе унищожен.
Какво точно ти има, Йен?
Ще го използва върху нея. - Не си сигурен.
Стигни там, пази Габриела. - Дръж се, докато се върна.
Обещаваш ли?
Довери ми се. Върви.
Къде е другият?
Много съжалявам.
Нека аз взема това.
Превод: Н. Велев
© 2020 Translator's Heaven http://subs.sab.bz