Днес е денят. Тя ще се върне.
Усещам го.
Всичко е готово.
Но по-различно от преди. Не като последния път.
Нищо подобно на последния път.
Този път ще е в безопасност.
Мамо.
Слез долу и хапни нещо.
Любимото на Ана.
Не си сложил за нея.
Защото я няма, мамо.
И няма да се върне. - Това не е вярно!
Ще запазя моето за нея.
Мамо, трябва да ти кажа нещо.
Няма да ти хареса, но трябва да знаеш.
Знаех си, че ще се върне! - Мамо, спри.
Съжалявам. - Г-жо Хелстром?
Да. - Аз съм д-р Майър.
От отдел "Психично здраве". Бих искала да поговорим.
Но не мога да тръгна.
Синът ми...
Днес е денят. Тя ще се върне.
Усещам го. Всичко е готово.
Но по-различно от преди. Не като последния път.
Този път ще е в безопасност.
Мамо. - Не е вярно!
Трябва да ти кажа нещо.
Г-жо Хелстром, да поговорим. - Но не мога да тръгна.
Днес е денят. Тя ще се върне. Всичко е готово.
Не като последния път.
Нищо подобно на последния път.
ХЕЛСТРОМ Сезон 1, Епизод 5
Професор Хелстром? - Божичко! Брайс.
Ти какво... Какво правиш тук?
Нали се разбрахме, че не е добре да се виждаме.
Знам, просто...
Преживявам тежко всичко това.
Всичките ми братя са мъртви.
Казаха, че е късо съединение, но...
Помня телата.
Кръвта.
Преди всичко да изгори.
Преди да се събудя у вас.
Аз ли ги убих? - Не.
Разбира се, че не. Нещото, направило го...
Вината не е твоя. Не си бил ти.
Ще трябва да прекъсна колеж. - Недей.
Защо не?
Защото това е бъдещето ти.
Ще помоля някой да говори с теб. Доктор, който поема подобни случаи.
И как ще ми помогне? Ако разкажа, ще ме затворят.
Нали затова казахте да излъжа ченгетата?
Беше една от причините. - Малко етика, професоре.
Знам, че не е добре... - Забравете.
Виж, човече, не ям, не спя.
Затворя ли очи, нещата, които виждам...
Това нещо беше в мен.
Не мога да си представя през какво преминаваш.
Очевидно не.
Кучи син!
Хлапето се казва Брайс.
Реших, че може да говорите между лекциите.
Замислял ли си се, колко от спасените се чувстват така?
Не усещаш ли известна отговорност към тях?
Хейстингс обикновено поема това. Но реших, че щом си тук,
трябва да започнеш отнякъде. - Значи гониш демона
и после вече не е твоя работа. - Наистина ли мислиш,
че трябва да ги лъжа, че ще бъде само дъги и рози?
Ако не го искаш... - Няма проблем. Прав си.
Това изглеждаше леко болезнено.
Добре ли си?
Да. Както каза, трябва да започна отнякъде.
Виктория, време е да ставаш.
Отключи.
Без игрички.
Доведи помощ. Веднага!
Днес е денят. Тя ще се върне.
Усещам го. Всичко е готово.
Но по-различно от преди.
Любимото на Ана.
Не си сложил за нея. - Защото я няма, мамо.
И няма да се върне. - Това не е вярно!
Ще запазя моето за нея. - Мамо.
Трябва да ти кажа нещо.
Няма да ти хареса, но трябва да знаеш...
Мамо?
Знаех, че ще се върне. - Мамо, спри.
Съжалявам.
Мамо.
Счупих си краката да дойда тук.
Една жена, с ръце на борец, ми разтриваше краката.
Здравето е важно. Опитай някой път.
Мама е. - Очевидно.
Хейстингс я е намерила на пода в безсъзнание.
Няма да й е за първи път да се преструва.
В кома е.
Не знаем защо.
И аз го усетих. Какво е? - Черепът.
Нали беше у Йен. Значи е тук?
Любимото ти. Сигурно си гладна.
Бътън, какво се случи?
Баща ти нарани ли те?
Как се измъкна? - Ударих татко и избягах.
Едно, две, три, четири...
В това няма смисъл. Как си се измъкнала от него?
Той е силен. - Деймън, уплашена е.
Ще говорим за това по-късно. - Знаеш какъв е и какво е сторил.
Едно, две, три...
Ана, как се измъкна, по дяволите. - Внимавай с езика!
Остави сестра си. Преживяла е достатъчно.
Бътън, това е само гръмотевица. - Отвън! Мамо, защити ме.
Мамо, не! - Мила, мама няма да ходи никъде.
Виж, от светкавиците е. Страшно е, но не може да те нарани.
Той идва.
Няма следа от него отвън. Късмет? - Само лош.
Последните 48 часа. Както мислех, не е стъпвал в сградата.
Защо ще идва чак дотук? - Черепът му е направил нещо.
Докоснах го и усетих. Не е като да се удариш в масата. Силно е.
И ако има такъв ефект върху мен, нас, представи си Крис.
Какво иска? - Върши работата си, възпира злото.
Да, баща ни. Не нея. - Сигурно нещо му е сбъркано.
Или е нещо друго. Пазителят е свързан с кръвна клетва.
Баща ви е маркирал майка ви. Така е обладана.
И неговата енергия... - Е част от нея.
И от нас. - За жалост майка ви
не е силна като вас. И колкото е по-близо Пазителят,
по-зле ще става за нея. - Трябва веднага да открием Йен.
Няма как да свирна и той да доприпка. - Проверихме навсякъде.
Ако не е в сградата, къде е тогава?
Нали вече претърсихме тук. - Не е задължително.
Когато намерих майка ви, тя човъркаше това.
Сякаш опитваше да достигне нещо.
Как ще слезем долу?
Какво ще стане с Йен, когато вече не е нужен на Пазителя?
Зависи. - От какво?
Какво е останало от него. - Трябва да станеш мотиватор.
Много си добър в това.
Ще ме осветлиш ли с какво имаме работа?
Склонност към убийства, двойна самоличност?
Ти се занимаваш с това. - Предвид факта, че нещото
е убедило Йен да скита из миши фекалии в обувки за 1300 долара.
А също уби човек. - А да, и това.
Мисля, че със сестра ми ще се справим с Йен, стой тук.
Освен ако няма причина да дойдеш? - Да, имам.
Готов съм да се обзаложа, че нея я е грижа повече за Йен,
отколкото за теб или майка ти.
Всяка помощ ти е нужна. А и нали аз се занимавам с това?
Брайс?
Коя сте вие? - Казвам се Габриела.
Приятел на проф. Хелстром. Помоли да поговоря с теб.
Психиатър ли сте? - Не съвсем.
Аз съм послушница. Обучаваща се монахиня.
Супер, пратил ми е половин монахиня.
Не, благодаря. - Мога да помогна.
Не съм религиозен. - Това е отвъд църквата.
Видях го с очите си. Знам какво умее Деймън...
Професор Хелстром. И знам за демоните.
Говори по-тихо. Просто ме остави намира.
Не си първият.
Срещала съм нещото, което те беше обладало.
Щом е обладало някой преди мен и е живо, значи е някъде там?
Може ли да се върне? - Сложно е.
Не си сам в това. - Не мога да го преживея отново.
Не разбираш какво ми причини. - Помогни ми да разбера.
И да го спра веднъж завинаги.
Нищо страшно, нали?
Когато бях малка и токът спираше от бурята,
с майка ми палехме колкото можем повече свещи.
И стояхме будни цяла нощ и разказвахме истории край пламъка.
Преструвахме се, че сме в древните времена.
И щом се стрясках от гръмотевица, тя казваше, че Бог играе боулинг.
Не това е гръмотевицата, мамо. А звукът от разширяващия се
горещ въздух при удар на светкавица. - Благодаря ти, професор Хелстром.
Но не мисля, че тази версия е успокояваща.
Но е истина, а тя е по-важна.
Всичко е наред, мила. Явно Бог е ударил страйк.
Какво е това?
Майната им на свещите, ще проверя бушоните.
Деймън, не! Не слизаме в мазето.
Какво ти става? - Опитвам да помогна.
Не виждам, мамо.
Ела тук.
Какво се случва?
Ана, къде е брат ти?
Деймън?
Не ме е грижа какви сили има това нещо,
ако убива мама, дори случайно, ще го унищожим.
Ще жертваме единственото оръжие срещу татко
за жена, мъртва от години. Ясно. - Права е.
Ако искаш да спреш баща си, черепът е отговорът.
Взимаш нейната страна? Явно така най-много те устройва.
Устройва всички ни. - Ако сте приключили
да си ги мерите, вижте това.
Бил е тук. - Сигурна ли си?
Да познаваш бездомници с афинитет към гъши черен дроб?
Крис.
Виж ти. На някой му е свършил гъшият дроб.
Господи!
Ана?
Насам, мамо. - Деймън? Къде е той?
Видя ли го? - Може да играем, докато се крием.
Сега не, трябва да намерим брат ти. - Не. Трябва да ме пазиш.
Позволи на татко да ме вземе. - Спри, Ана.
Защо му позволи да ме вземе? - Спри. Замълчи!
Забрави ме, докато пишеш в глупавата си книга.
От къде знаеш? Дневникът беше тайна.
Ти си слаба! Глупава! - Теб вече те нямаше.
Няма как да знаеше. - Ела пийни чай, мамо.
Не би трябвало да си тук. Моята Ана...
Никога не се прибра.
Не! Не!
Това си ти.
Виждаш това във филми, сериали.
Откачените библейски истории, които баба ми разказваше.
Но никога не вярваш в това. А дори няма нищо подобно.
Няма дявол с вила, без светена вода. - Значи си знаел какво се случва?
Не, или поне не в началото.
Видя ли самия демон? - Не.
Сигурен ли си? - Може и да съм го виждал.
Усещах го вътре в мен. - Разговарял ли си с него?
Не. Не знам!
Съжалявам. Не исках...
Искам само да разбера.
Представи си да изживяваш най-лошия си момент отново и отново.
Такова беше. И не говоря за деня,
когато кучето ти умира, а когато си на дъното.
Когато се отдаваш целия на мрака.
Това ме караше да виждам и усещам, отново и отново.
И ако променях нещо, всичко започваше отначало.
Сякаш знаеше слабостите ми. - Не е било истина, а...
Мъчение.
Нямам и съмнение. Мислиш, че знаеш кое е истина.
Представяш си света по един начин и внезапно цялата представа рухва.
Дори да опиташ да помогнеш, само влошаваш нещата.
Осъзнаваш, че понякога няма правилни отговори.
Всичко ще е наред, Брайс.
С проф. Хелстром няма да позволим да ти се случи нещо отново.
Сигурна ли си?
Била си ти през цялото време. - Катара.
Поне така се казвах. Човекът, когото виждаш
е последната ми форма. Когато последно се почувствах жива.
Други ми отказаха това съществуване, затова имах неприятен край.
Реших, че ще ми помогнеш, ако приема по-приятна форма.
Ако можеш, със сигурност би защитила дъщеря си.
Колко мило. - Коя бях преди няма значение сега.
Важното е, че двете си помагаме.
Каза да те защитя. От какво? - От онова, което ни причини това.
Съпругът ти.
Той е. Отвън. - Да.
И двете сме в опасност.
Не аз съм врагът, Виктория.
Той ме сложи при теб, преди всички тези години.
Това е и мое наказание.
От кога продължава това? - Достатъчно. А сега времето изтича.
Какво се случва? - Опитва се да влезе и да те сломи.
Какво ще правим? - Имам план, но ми трябва помощ.
Трябва да удържим още малко. - Защо да ти помагам?
Защото сега е важно да се върнем при децата си.
И двете сме затворници. Ако преживеем това, ще сме свободни.
И двете ще успеем да се съберем с децата си.
Трябва да вървим. Тук не е безопасно.
Виктория. Всичко е наред.
Ана?
"Опасно е. Да не се разделяме." И тя какво прави?
Както винаги, това, което си е наумила.
Не се ли уморяваш? Да чистиш след нея.
Налагало ти се доста. - Свиква се с всичко.
Но ако някой е уморен, това си ти. С майка ти, всички тези години.
Колко още ще го правиш? - Колкото е нужно.
А колко ще издържи Виктория? - Защо просто не караш направо?
Има и други начини. Не е нужно да страда така.
Нито ти. Или пък д-р Хейстингс.
Има как да облекчиш майка си. Поне докато...
Унищожението на черепа няма да я спаси.
Единствено баща ти ще е по-трудно да бъде спрян.
А дори да успееш да изкараш демона от нея,
ще е като да спечелиш битка, жертвайки цялата война.
Която почти сме я загубили. - И само трябва да ти я предам?
И ти и хората ти ще се погрижите за нея
и семейството, което опитваш да убиеш с години.
Семейството, което защитаваме с години!
Аз и Луиз.
Ако ни защитаваше, нямаше да сме в това положение.
Пулсът й се покачва.
Хайде.
Добре. Колко още ще си играем?
Ако нямаш лазерни очи щом те намеря, ще съм много бясна.
Крис.
Господи.
Ана. - Хей.
Крис, какво правиш?
Погледни се само. Виж си обувките.
Това не си ти. - От къде знаеш?
Нямаш идея кой съм вече. Стой настрана!
Каквото и да ти причинява това, ще го спрем.
И всичко ще е нормално. - Нормално?
Тоест да ти бъда момче за всичко? - Какво? Не.
За какво говориш?
Назад. Аз ще се оправя.
Крис, слушай ме. Не съм искала да те лъжа.
Съжалявам. Баща ми се върна.
Идва и само новото ти приятелче може да го спре.
Колкото по-скоро ми го дадеш, по-скоро всичко ще свърши.
И ще мога да те изведа на вечеря в града.
Няколко бутилки шампанско, малко хайвер.
Стриди. Какво ще кажеш? Добрите стари времена?
Не разбираш.
Не мога. Имам задача.
Нужен съм му, а на теб не. - Нужен си ми.
Но наистина ми трябва черепът. Не ме карай да ранявам
най-добрия си приятел, за да го взема.
Няма да се върна. - Добре, мой ред е.
Казах, че ще се оправя. - Няма да му позволя да нарани мама.
А аз да нараниш Йен. - Отдръпни се, Ана.
Той ще ме послуша. Отдръпни се! - Не!
Няма време за това. Майка ни умира. - Дори не е нашата майка.
Защо просто не я оставиш? - Защото заради мен е такава!
Къде е Крис?
Ще се скрием тук, докато е безопасно.
Синът ми.
Не е истинско. В ума ти е.
Моменти от миналото. Игнорирай ги.
Не! - Не отново.
Няма да позволя да я вземеш пак! - Не е истинско!
Не можеш да промениш миналото! - Но можех да сторя нещо.
Виктория, трябва да се скрием.
Вратата няма да издържи вечно. - Трябваше да видя какъв е!
Виктория, трябва да ми помогнеш. Трябва да сме силни за децата си.
Да ти помогна? Защо ти е нужна помощта ми?
Дълго контролираше какво се случва в ума ми, но сега си слаба.
Заради това всичко се разпада. - Виктория.
Не. Грижа те е само за себе си.
Истинската майка се жертва за децата си.
Няма време за това.
Това не е мъжът ми, нали?
Нещо друго е, от което се ужасяваш.
Което не можеш да контролираш. - Прави каквото ти казвам!
Накарай ме, кучко.
Преди не сторих нищо, но сега мога.
Да ги освободя от това бреме. - Не, не, не. Виктория, моля те!
Както каза, ако аз умра, ти също. - Не! Виктория, моля те.
Моля те. Не!
Не! Не! Не!
Мамка му! Без изход. - Вижте!
Гадост!
Получава тахикардия!
Виктория, остани с мен!
Спри!
Мамо?
Катара? - Не е нужно да го правим сега.
Така се нарече тя. Който...
Каквото и да е това нещо, тя е ужасена от него.
Отслаби я, пое контрол.
Но не знам как или до кога ще...
Важното е, че сега си с нас.
Тя те използва срещу мен.
Или поне твоята версия, която помня.
И двамата сте толкова пораснали.
Не вярвах, че ще ви видя отново.
Трябва ми.
Нужен съм му!
Донеси ми го. Веднага!
Моля те!
Засега така е най-добре за него. - Влиянието на черепа ще отшуми.
Има нужда от мен. - Мозъкът му е пълна каша.
Но поне спасихме скъпата ни майчица.
Хей.
Как мина с хлапето?
На тези хора им трябва голяма помощ. Имат нужда да говорят за това.
Стават и неща, за които не знаеш. - Сега го знам, повярвай.
Дълга история, но майка ми се върна.
Демонът е бил укротен. Поне временно.
Това е чудо.
Не знам дали е така, но поне е начало.
Има нещо, което трябва да ти покажа.
Може ли да отложим? Мисля, че трябва да остана наоколо.
Освен ако не е на живот и смърт... - Така е.
Колко още има?
Габриела.
Трябваше по-рано да ти кажа.
Сега е твърде късно.
Превод: Н. Велев
© 2020 Translator's Heaven http://subs.sab.bz