Преди 20 години
Сан Франциско, Калифорния Вчера
Защо клиентът ще диктува бизнеса ни?
Защото има нещо наречено пари и шикозната му инсталация ще...
Йен, ще ти звънна. Какво има? - Ана, кога видя майка си последно?
Защо? - Телата от криптата
са от "Св. Тереза".
ХЕЛСТРОМ Сезон 1, Епизод 2
Портланд, Орегон
От всички места в Портланд сме в това с кофти кафе?
Да. Но имат чудесна бисквитена торта.
Бисквитена торта? - Местен десерт
за хора с глутенова непоносимост.
Спомних си, че харесваш това. - Когато бях на седем.
Сега си падам по по-изискани неща. Може ли плодово плато
със солен пълнеж и бисквитена торта, моля.
За мен обичайното. Благодаря.
Отива ти да си облечен посредствено. - Ти още си като от комикс.
Защо искаш да видиш мама? - Може да ми потрябва бъбрек.
А и ми писа, реших, че е сериозно. - Винаги ти пиша.
На празници, но ти не отговаряш. - Ето ме тук, отговарям лично.
Колко зле е тя? - Много.
Нещото в нея погубва тялото й все повече.
Затова ли ми писа? Готов ли си да я пуснеш?
Всъщност си мислех, че заедно може да извадим това нещо.
Не работи така. Мога да я убия. Това ли искаш?
Не, но искаш ли да знаеш, че сме опитали всичко?
Дори заради някакъв завършек. - Завършек? Надценен е.
Спри. Познавам те.
Преживели сме неща, които никой друг не разбира.
Мисля, че аз съм преживяла повече от теб.
Ако ти се говори за това, насреща съм. Винаги съм бил.
Виж, татко е мъртъв.
А като мама си отиде, ще сме само двамата.
Ще е приятно да се подкрепяме, вместо да се правим на роднини.
Така е много по-лесно. - Може би за теб.
А аз с години се оправях с мама сам. - Това е работата ти.
Като любимия мъченик на мама. - Невероятна си.
Защо изобщо си тук? И не ме залъгвай.
Добре те познавам. Няма да си тук, ако не искаш нещо.
Прав си.
Ако мама е близо до края, има неща, които искам да й кажа.
И нямам право на посещения като моя отдаден батко.
Затова съм тук, шикозно облечена и смирена
моля за разрешение да я видя сама.
Не мисля, че е добра идея. - Не ми пука какво мислиш.
Имал си 20 години с мама да облекчиш съвестта си.
Аз нямах възможност. След всичко преживяно, дължиш ми го.
Може да я видиш утре. - Благодаря ти.
Утре ще кажа на д-р Хейстингс преди лекцията ми.
Лекция? Какво си записал? - Преподавам.
Етика. - Етика?
Колко ужасно.
Ако искаш, имам гостна. - С уважение към постелката,
която ще ми дадеш, съм си запазила стая в хотел.
Не е постелка, а чудесен матрак с мемори пяна.
Идеално.
Майко мила. Какво е станало?
Удари ме и избяга. Трябва ми болница.
Какво? О, Боже. - Три неща.
Първо, звучиш ужасно. Сигурно правиш онази физиономия.
Второ, дължиш ми повече от нормалната благодарност.
Така ли? - Да.
Защото изкусното предсмъртно писмо, което пъхнах
в размазания труп на Тейт свърши работа.
Какво? Отвратително. - Огладнях.
Кое е третото? - Пропусна срещата с клиента.
Това ли е брадвата на Атила? Не знам, защото не си тук да кажеш.
Да, нещо ми изскочи. - Това метафора ли е?
Не и този път. Днес и утре няма да ме има.
Добре, по-потайна си от обикновено. Какво има?
Просто имам лична работа.
Какво криеш от мен? - Ще се върна като се върна.
Вече наистина се тревожа за теб...
Ана.
Мина време. - Така ли?
Години.
Говорих с брат ти за посещението. - Добре, искам да видя майка ми.
Казах му, че е лоша идея. - А той какво каза?
Аз ти казвам, че не е удобно сега. Майка ти имаше тежка нощ.
Може би аз ще я развеселя. - Малко е късно за това.
Няма да разберем, ако не опитаме. Време е за ново начало.
Не знам как си убедила брат си или какви са намеренията ти.
Но майка ти е мой пациент. Няма да те оставя сама с нея.
Ако ще я виждаш, аз ще бъда там.
Нали знаеш, че ако го поискам, с нищо не можеш да ме спреш.
Докторе.
Има камери навсякъде.
Ако направиш сцена, ще си има последици.
Ако искаш време с майка си, идвам с теб. Това е сделката.
Дръж се! Болницата е близо.
Казах ти, че няма да отговаря.
Съжалявам. Сигурно е тежко да я виждаш такава.
Това няма да стане. - Колко жалко.
Реших, че ще се зарадва да ме види.
През годините брат ти намери начин да се свърже с нея.
Идва в съзнание за няколко минути. - Ама разбира се.
И как го прави? - Напомня й за весел детски спомен.
Неща, които сте преживели заедно. Опитай.
Детски спомен?
Ана!
Ето я майката, която познавам.
Ало? Да.
Това е...
Извинете, отче. Какъв феномен?
Деймън. Деймън!
Луда си, знаеш ли го? Какво си мислеше?
Деймън. - Ударила си мама?
И бях хвърлена из стаята. Доволен? - Не, не съм.
Добре ли си? - Да.
Аз също, благодаря, че попита. - Имаш ли обяснение?
Опитвах да говоря с мама, но сега е само една марионетка.
Реших, че си омекнала с годините. - А аз, че си готов да продължиш.
Мама е в това безпомощно състояние, а ти какво, забърсваш й лигите?
Това е тъжно. - Нямаш и грам състрадание.
Наистина ми напомняш на... - На кого?
Няма значение. - Не, продължи.
Имай смелостта да го кажеш. - Грижа те е само за себе си.
Не това щеше да кажеш. - Не слагай думите в устата ми.
Добре умееш да ме нараняваш. - Идваш и удряш майка ни.
Не го споменавай и после да се правиш на невинен.
Привлякох ли вниманието ви?
Добре. Това е моята болница. Пациентите са под моя грижа.
Ще спазвате правилата ми, докато сте тук. Ясно ли е?
Да, докторе. - Деймън, изникна една ситуация.
Трябва да вървим. - Кой пусна църковната мишка?
Сигурно си Ана. - Сигурно.
А ти си? - Моят сътрудник, Габриела Розети.
Сътрудник? Сладко. - Недей. Обучава се.
Значи още може да размисли. - Габи, какво е станало?
Имало е инцидент. Тежък.
Деймън, трябва да вървим. - Сега не е удобно.
Един мъж умира, необходими сме му. Отец Окамото каза, че е обладан.
Добре. Дръж мама упоена докато се върнем.
А ти стой далеч от нея. - Разбира се. Заклевам се.
Да вървим.
Е, сестра ти.
Изглежда много емоционална.
Ана не е имала някой като Хейстингс да се грижи за нея.
Премина от психиатрия към социалните.
Прехвърляха я от дом в дом.
А аз не бях достатъчно голям, за да сторя нещо.
Съжалявам. - Всички имаме минало.
Мога ли да питам нещо?
Не.
Може би.
От къде идват силите ви със сестра ти?
От баща ни.
В състоянието на майка ви ли е? - Не, беше по-зле.
Много по-зле.
Мамка му! Боже!
Задник! Защо го направи?
Кое? - Да се промъкваш като психопат.
Как изобщо влезе? - Имам ключ.
Откога? - Откакто Ана ми го даде.
Чудесно.
Не ми го е споменала.
Не е нужно да знаеш всичко. - Напротив, трябва.
Щом е така, къде е тя?
Не и тук. Очевидно. - Мислех, че сте партньори?
Партньори сме, но не съм й пазител.
Знам само къде са заровени телата. - Повярвай, знаеш много малко.
Както и да е, Ана не ми вдига. И мястото й е празно.
Имаш ключ и за там? - Трябва да я намеря, Йен.
Важно е. - Затваря ми като й звъня.
Имало да свърши нещо лично и няма да я има няколко дни.
Отишла е в Портланд. - Портланд? Защо би...
Момент, да види... Защо ще го прави?
Имаме клиенти. - Има и по-важни неща от работата.
Не и за нея.
Това е менте между другото.
Мамка му. - Още нещо.
Дали Ана е взела черепа със себе си? - Какъв череп?
Трябва да сме близо. Отец Окамото каза,
че било неестествено. - Разбира се.
Само знай, че нито една от твоите божии книжки няма да те защити.
Защо си толкова циничен? Наистина. - Просто съм искрен.
Надникна зад завесата, видя колко действат молитвите.
Беше ли вярваща? - Има ли значение?
Може би. Вярата в Словото е могъща. - Разбира се. Повтаряй си го.
Съжалявам, не искам да съм задник. - Няма проблем.
Просто, сигурна ли си, че искаш да продължиш след видяното?
Би могла да отидеш в някой манастир...
Знаеш ли какво вършех в Рим? Докато учех в Академията.
Работех с Талита Кум. Група католически сестри,
опитващи да спрат трафика на хора. И за да заловим онези хора,
трябваше да се дегизираме. Да влизаме на онези мрачни места.
Жени, деца, затворени в стаи без прозорци.
Не съм наивна, Деймън.
Виждала съм най-лошото от човечеството.
Сан Франциско, Калифорния
Сама ли си? - Хората ми наблюдават.
Казвай, в каква бъркотия се намираме сега?
Онова, което избяга от Колма е зло. - Колко?
При него имаше Пазител. - Господи.
Трябва да кажеш на другите. - Къде е сестрата?
Ана е в Портланд. По следите. - Портланд, Орегон?
Под контрол е, Естер. - Не, заедно са и това е проблем.
Знам, но след тук тръгвам след нея.
Там имаме съоръжение. Ще ти пратя адреса.
От уважение към теб си затваряхме очите за нея.
Не можеш да я пазиш вечно. - Точно тук грешиш.
Аз защитавам вас от нея.
Ако стъпи накриво, знаеш какво да сториш.
И ако откажеш, има други, които са готови.
Отче?
Добре ли сте? - Габриела?
Да. Това е Деймън Хелстром, мъжът, за когото ви казах.
Моля се да помогнеш. - Какво се е случило?
Имало е катастрофа. Двамата водачи са жертвите.
Защо са ви повикали? - Има един оцелял в капан.
Пожела последно причастие. Но когато започнах ритуала,
той ме ухапа. - Повече ми звучи като соли за вана.
И после страничното огледало се отчупи и полетя към мен. Само.
Явно не са соли. - Къде е оцелелият?
Там вътре.
Казва се Алекс Тилдън. Заклещен е под камиона.
Казаха, че феморалната артерия е прекъсната.
Щом го освободят ще изкърви до смърт.
Би трябвало вече да е мъртъв.
Той причини това. - Оцелелият?
Не, нещото в него.
Семейството му идва насам.
Ако приятелят ти умее това, което казват,
трябва да спасите мъжа преди да умре или душата му е загубена.
Ще се постараем, отче. - Нека Бог ви пази.
Ана, лъжеш другите, не мен.
Трябваше да разбера къде си от Тейкър?
Тревожа се за теб. Обади ми се.
Не си го помисляй. - Не ми пука какво каза.
Трябва да се върна. - За да я удариш пак?
Само искам да говорим. - За какво?
Не те засяга. - Виктория ми е пациент.
Значи ме засяга. - Съмнявам се да разбереш.
Разбирам, че си гневна на майка си.
Но разбери, че и тя също е била жертва.
Не се опитвай да ме анализираш. Не съм жертва. Не съм като майка ми.
Тя беше слаба. - Грешеш. Виктория е боец.
Бори се с години, за да се върне при теб и Деймън.
Иначе вече да е умряла. Имам работа, извини ме.
Знаеш ли какво? Права си.
Не бива да тая толкова гняв срещу майка ми.
Разбирам защо не си взела мен, както прибра Деймън.
Бях увредена стока.
Но се чудя дали Деймън ще е съгласен.
Каза му за решението си, нали?
Заплашвай колкото си искаш. Не си наясно с всичко.
Осветли ме. - Единствено искам да не пострадаш.
Защото Мама ще те нарани.
Искам да я видя да опитва. Ами ти?
Този е древен.
Силен.
Бедното копеле.
Казва се Алекс Тилдън. Има семейство. Син и жена.
Идват насам. - Не бива да го виждат така.
Но заслужава да се сбогува. - Няма да стане.
Само демонът го държи жив. Щом го изкарам, това...
Алекс ще умре.
Може би си е отишъл? - Крие се. Знае, че сме тук.
Виждаш ли това? Тук го е маркирал.
Маркирал?
Само най-старите и силни демони, родени от плът и кръв,
могат да маркират приемника. Така по-нисшите демони го обладават.
Но краят е почти винаги фатален, което иска и демонът.
Да изсмуче енергията на жертвата до смърт.
Запазва я за себе си и става по-силен.
Тоест краде душата му. - Казвай му както искаш.
Това е цикъл, който ще прекъснем, ако намерим кой го е маркирал.
И ще може да спрем да се случи пак. Както стана с майка ми.
Внимавай.
Той хапе.
Работи всеки път.
Излез, знам че си там. - Като я провокираш няма...
Не съм те питала.
Давай, удари ме отново. Почти не го усетих първия път.
Няма да се получи. Направи си услуга.
Приеми го като възможност да поговориш с майка си.
Майката, която познавам е мъртва фантазия,
когато му позволи да ме вземе. Какъв е проблемът?
Изведнъж си много срамежлива?
Не искаш да се покажеш пред непознати?
Може би ще е по-добре да сме насаме.
Ти ли уби тези хора? - Разбира се.
Защо? - Защото е невероятно.
Сега махни тази светлина от очите ми!
Направи ми услуга. Не го прави отново.
Не изглежда честна битка, докато съм затиснат.
Бих се освободил, но този идиот ще умре и ще се върна в началото.
Може би не трябваше да предизвикваш катастрофата.
Липсваше ми това. Наистина. Да се чувствам отново жив.
Гледките, звуците, но не и миризмите.
Значи преди си бил човек? - Нова е.
Замълчи. - Не е нужно да си груб, Деймън.
По-добре си възпитан. - Познаваш ме?
Разбира се. Всички те познаваме, предател.
Добре, бъбривко, достатъчно. - Казвам се Магот, предател.
Слушай, имах наистина кофти ден, ако ми кажеш кой те маркира,
може да приключим всичко. - Още не.
Изглежда имаме посетители.
Мамка му.
Ако наистина си бил човек, нека мъжът говори с близките си.
Да, моля. Доведете ги.
Този човек е вършел интересни неща, докато е бил на път.
Някоя и друга лека жена. На жената ще й хареса.
Не опитвай да говориш с него. Ще каже всичко, за да те вбеси.
Те се хранят с това. - Прав е. Приеми същността си.
Опитай някой път. Поне сестра ти разбира това.
Благодари й, че ни изпраща толкова много нови попълнения.
Време е да вървим. Гневът ти не помага.
Добре, да бъде по твоя начин. Да говорим за детски спомен?
На осем години съм и татко се връща от командировка.
Вълнувам се да го видя.
Носи ми голяма прегръдка и подарък, една красива, зелена фиба.
Казва, че я е взел за мен. И ти като я виждаш
ме удряш през ръцете толкова силно, че от плач едва дишам.
И не знам защо.
Но ти да.
Знаела си и си останала.
Нещо подобно ли искаше? - Ана, аз...
Какво? Твърде откровено?
Добре ли си? - Трябва да изляза.
Ето те. - Грешка.
Не може да говориш с Виктория. - Не искам нея.
Дойдох при теб.
Какво говориш за сестра ми? - Честно, Хелстром.
Тя е най-малката ти грижа. Огледай се.
"Напусни този свят, в името на Бога."
Казах ти, молитвите не помагат. - Може да помогнат на човека вътре.
"В името на Исус Христос, синът Божии."
Млъквай. Предател!
"В името на Светия Дух..." - Още не!
Мониторите са тук. - Не ми трябват.
Знам, че брат ми е бил тук преди да умре.
Прав сте, г-н Тейт. Беше тук. - Знам и че не се е самоубил.
Наистина? Може да е било заради гузна съвест.
И какво точно намеквате? - Помагали сте му да избира жертви.
И да върши други неща.
Докажи го, ако можеш.
Интересно предложение, но не е нужно.
Какво мислиш? - С кого говориш, по дяволите?
Само секунда.
Мина много време.
Пълзейки идваш да търсиш любовта на мама?
Не съвсем. - Жалко.
Защото, Ана, дълбоко в себе си
мисля, че майка ти...
Те мразеше. - Знам, че освободи нещо.
Какво беше? - Това тяло е освободило единствено
две разглезени и неблагодарни деца.
Вечно хленчещи, обвинявайки другите за проблемите си.
Емоционалните игри не ми действат.
Ако не искаш да говорим, мога да те накарам.
И не съм внимателна като Деймън.
Наистина ли реши, че съм толкова лесна?
Разочароващо.
Слаба си колкото него.
Явно първите поколения винаги са така.
Но очаквах повече от теб, като любимката.
Алекс, знам че си там. Семейството ти е тук.
Ако искаш да говориш с тях, трябва да се бориш.
"Славен, архангел Михаил, принц на Рая, защити ни в битка."
Помогнете ми.
Алекс, ти ли си?
Семейството ми, сина ми.
Кажете му, че го обичам. Горд съм с него. А жена ми.
Кажете й, че я обичам и съжалявам...
Съжалявам. Моля ви, кажете им.
Не искам да умра.
Хелстром!
Трябва да го изкараме веднага. - Предупреждение.
От този, който ме маркира. Идва и става все по-силен.
Бродил е по Земята много преди всеки от нас.
И ще броди дълго след нас.
Приемете неговата сила и величие.
Защото вярата ви няма да ви спаси. - Нито пък твоята.
"О, Господи, поверяваме ти нашия брат Александър.
В този живот го дари с нежната Си любов.
Сега го избави от всяко зло.
И му предложи вечен покой."
Съжалявам за загубата ви.
Благодаря ви, отче.
Какво им казахте? - Това, което имаха нужда да чуят.
Може би един ден ще могат да продължат.
Не всеки успява.
Какво имаше в онази крипта? Какво пусна на свобода?
Не ги пратих да го освободят.
Пратих ги да го убият. - Какво да убият?
Мисля, че знаеш.
Толкова ще се гордее с теб.
Ана! Какво стана там? Какво ти каза?
Ана?
Превод: Н. Велев
© 2020 Translator's Heaven http://subs.sab.bz