Хайде.
Как си?
Как е новият жребец? - Кракът изглежда по-добре.
Още е малко плашлив.
Ще го наглеждаме. - Ще се оправи.
Мисля да го изведа и да проверя оградата след закуска.
Почти е готова.
Каква музика имаме?
Точно като за мен.
Искаш ли да потанцуваме?
Много ти харесва, нали?
Ето ги баба и дядо.
Пипнах ти носа.
"Ти си предназначен за мен."
Лорна... Скъпа, твърде горещо е.
Знам, щях да проверя. - Остави... Всичко е наред.
Всичко е наред.
Почини си.
Виждам те, виждам те.
Здравей, красавецо.
Джеймс.
Джордж!
Къде отива Джордж?
Къде е Джеймс?
Джеймс!
Не...
Боже мой.
НЕ ЗАПОЧВАЙ НЕЩО, КОЕТО НЕ МОЖЕШ ДА ДОВЪРШИШ
Аз, Лорна Блекледж,
взимам теб, Дони...
... взимам теб, Доналд Уибой,
за мой законен съпруг.
От този ден нататък в добро и в зло.
В богатство и в бедност, в болест и в здраве.
Докато смъртта ни раздели.
По силата, поверена ми от щата Монтана,
ви обявявам за мъж и съпруга.
Можете да целунете булката.
Благодаря ви. Ще го направя.
Поздравления, Доналд. - Благодаря ви.
Ей, искаш ли торта?
Мама Б.
Това е... кухнята.
Чакаме да ни докарат още неща. Временно сложих няколко стола.
Ето.
Харесва ли ти? Харесваш ли си леглото?
- Да.
Ще ви ушия завеси. - Добре.
Скоро ще ни дойдеш на гости.
Той е наблизо.
В града.
Но не е тук.
Изпусна го, приятел. Хайде, да тръгваме.
Хайде!
Не е за теб.
Лорна?
Ехо? - Кого търсите?
Майката на момичето ли сте? - Не, аз съм...
Лорна беше омъжена за сина ми. Момченцето е мой внук.
Изпуснахте ги. Отидоха си.
Отидоха си? - При семейството му.
Заминаха снощи.
Почакайте. При семейството на Дони?
Споменаха ли кога ще се върнат? - Подозирам, че няма да е скоро.
Взеха всичко със себе си.
Отиваш ли някъде?
Седни, Джордж.
За предсмъртно ястие?
Отивам да взема Джими.
Ще го доведа да живее с нас.
Взела си доста багаж за пътуване до града.
Седни, Джордж.
Не намери за нужно да ми споделиш това?
Споделям ти сега.
Някой друг видя ли го?
Освен мен?
Питам дали си сигурна, че си го видяла.
Видях точно това, което винаги съм изпитвала към Дони Уибой.
Което изпитваш и ти, дори да не си го признаваш.
Видях, че тя не може да защити детето си.
И очакваш тя просто да ти го предаде, така ли?
А когато Лорна каже "не"?
Маргарет, Джими е нейно дете. - Той е твой внук, Джордж Блекледж.
Как възнамеряваш да ги откриеш?
Дони е от Северна Дакота. Ще ги намеря.
Познаваш ме добре. - Да, и още как.
Няма да се върна без него. - Не.
И отиваш с мен или без мен?
Изборът е твой.
Няма да дойдеш? - Ще спра водата.
Не искам да се прибера и тръбите да са спукани.
Не знаеш кога ще се върнеш. - Не ми напомняй. Знам какво загубих.
Понякога животът е точно това. Списък на това, което сме загубили.
ДЖЕЙМС БЛЕКЛЕДЖ 1936-1961
Значи има и парче за мен.
БЕНТРОК
Шериф Хейдън напусна още преди седем години.
Добре е направил. Изпреварил ме е.
Помогна ми да открия двама мъже, които търсех през... 1952 г.
Братята Петус. Спомням си. Това сте били вие?
Добре сте ги хванали. - Имах малко помощ.
Как мога да ви помогна?
Опитваме се да открием мъж на име Дони Уибой.
Има роднини в Северна Дакота. - Името ми е познато.
Не Дони, но Уибой.
Той се ожени за вдовицата на сина ни.
Внукът ни е при тях. Момчето е само на три години.
Искаме да разберем къде са. Да се уверим, че са в безопасност.
Ще се обадя да разпитам.
Как е говеждото?
Твоето е по-добро.
Просто си свикнал с моето.
Имате ли малка бутилка уиски?
Доволен ли си? - Доволен съм, че не чувам лекция.
Ще скрия уликата.
Маргарет!
Какво, по дяволите?
Това беше преди... - Какво, по дяволите?
Това беше преди да знам, че ще дойдеш.
Мислеше, че ще ти трябва? - Да е в мен, ако ми потрябва.
Така ли щеше да я убедиш?
Джордж, никога не бих... - Зареден е.
Някои от клана Уибой са граждани на Форсайт.
Седларницата там е тяхна. Или поне основана от Уибой.
Не е Северна Дакота, но бих започнал там.
Така и ще направим. Оценявам помощта ви.
Ще ни препоръчате ли хотел в града? Нещо чисто.
Ако чистотата е приоритет, моята Сали чисти тук.
Килиите са празни. Имаме чисти чаршафи.
Как ви се струва?
Ще е като у дома.
Благодаря ви, шериф Невелсън. - За мен е удоволствие.
Мислите, че бягат?
Не мога да кажа.
Но са заминали набързо.
Забравиха да се сбогуват.
Искам да й дам възможност.
Да се сбогува.
БЕНТРОК
ФОРСАЙТ
Върни се вкъщи.
Когато присъдата дойде, ще извикаш: "Бях спасен."
Но ще се давиш в огнено езеро, заради решението, което си взел...
Пак ще го включа, ако искаш. - Като баща ти, удряйки с Библията.
Той не удряше само с Библията.
Добро утро.
Прекрасни седла.
Нали така, Джордж?
По-луксозните са дело на един от Майлс Сити.
Много впечатляващо.
Но днес не пазаруваме за седла.
Или за юзди и аксесоари.
Случайно да сте от рода Уибой?
Не, госпожо. Аз съм техен братовчед. От рода Тъкър.
Тогава и ние сме роднини.
Дони Уибой е женен за снахата ни. Той е доведен баща на нашия внук.
Аз и съпругът ми се озовахме в този край на щата и решихме
да видим Лорна и Дони, докато сме наблизо. И ето ни тук.
Не познавам никакъв Дони или Лорна.
Мислех, че затова се преместиха тук.
Дони щеше да работи в седларницата на чичо си.
Кой? - Джордж, нали така каза Лорна?
Сигурно търсите Гладстоун. - Гладстоун?
Северна Дакота. Отвъд границата.
И там няма добра работа, но има един-двама Уибой.
Може би трябва да опитаме там.
Не знам защо Лорна и Дони говореха толкова за Форсайт.
Как ви бяха имената?
Кого да попитаме за Дони, ако отидем в Гладстоун?
Ако споменете, че търсите хора от рода Уибой,
те ще ви открият.
СЕВЕРНА ДАКОТА
Нали ще ми помогнеш?
Кой шофира досега?
Би могъл да кажеш, че искаш да се върне.
Още не съм го чула.
Ние не сме млади, Маргарет.
Не сме и стари.
Не сме млади.
Не ти ли липсва? - Още не е тръгнал на училище.
Не е карал шарка или колело.
Той е млад.
А ние не сме.
Ами...
Можеш да ме закараш до града, да ме оставиш и да се прибереш вкъщи.
Аз ще свърша нужното.
Ще хвана автобус до Долтън с Джими.
Да, след като Лорна ти го връчи?
С усмивка на лицето и щастлива като мида?
И ако не са там?
Ще ги гониш из страната с автобус? Ами ако няма автобуси дотам?
Тогава ще ходя пеша.
Знам, че би го направила.
И когато разбереш, че това, което искаш, няма да се случи?
Какво тогава, Маргарет Мелой?
Тогава ще науча нещо, което досега не съм научила.
Нали постоянно ми го повтаряш? Че не знам кога да се откажа.
И аз ще трябва да ти събирам парчетата.
Ей!
Не, почакай малко. Стой така.
Нищо не съм взел. Просто... - Просто какво?
Ловях риба. - Ловил си риба?
При колата? - Не, сър.
Идвам от риболов.
Видях колата и се чудех кой е тук. Това е всичко.
Кой си ти? - Питър Драгсвулф, сър.
Аз живея там. Имам свое място.
Имам и пари. Не ми трябват нещата ви.
Аз съм Маргарет Блекледж, г-н Драгсвулф.
Това е съпругът ми Джордж. Съжалявам, ако сме в нарушение.
А как се казва този? - Не знам. Той не е мой.
Появи се една сутрин пред колибата ми. Стори ми се див, но е дошъл отнякъде.
Не знам.
Но той откри мен.
Също като нас.
Може би конят е неин.
Както повечето коне.
Навремето яздех. - Тя скромничи.
Обяздвах коне.
Със сина ни Джеймс.
Но той умря.
И изгубих желание.
Отдавна не съм отглеждала животни.
Хубаво е да прекараш време с такъв като твоя.
А ти? Откога си тук?
От три години. - Съвсем сам, без семейство?
Къде беше преди това?
В индианско училище, сър.
Няма нужда да ме наричаш "сър". "Джордж" е достатъчно.
Завърши ли училището? На колко години си?
Аз не притеснявам никого.
Ако някой дойде за коня, може да си го вземе.
Продавам кожи на животни, които ловя. Рибите са безплатни, не крада.
Гледам си работата. - Питър, ела. Хапни малко торта.
Седни пак с нас край огъня.
Познаваш ли района? Гладстоун?
Знам къде са погребани хората, които не са погребани в гробища.
Уибой?
Имал ли си работа с тях?
Търсим внука ни. Синът на сина ни.
Той е с мъж на име Дони Уибой. Чувал ли си за него?
Не, но ако го търсите в Гладстоун, питайте за Бил Уибой.
Мислиш ли, че ще ни помогне? - Може би.
Но бъдете внимателни.
Ето я. Жълтата къща.
Г-н Уибой? - Кой пита?
Маргарет Блекледж и моят съпруг Джордж.
Ако сте от рода Уибой, значи сме роднини.
Така ли? Бил Уибой. Братовчеди ли сме?
Възможно е, но по-вероятно да не сме.
Бившата ни снаха се омъжи за Дони Уибой.
Сега е доведен баща на внука ни.
Много заплетено, нали? - Обикновено е така.
Чухме, че може да живеят в Гладстоун. - Решихме да видим внука ни, Джими,
след като сме в квартала. - След като сте в квартала.
И след като не сте го открили във Форсайт.
Чули сте, че идваме? - Да, едно птиченце ми изчурулика.
Тук ли са или не?
Винаги ли бърза така? - Той обича да върши работа.
Има много такива мъже. Нямат търпение да свършат по-бързо.
Жените, според мен, не бързат и се наслаждават на момента.
Г-н Уибой, за последно... - Просто те будалкам, Джордж.
Те са тук. Дони ми е племенник. При майка му са, живи и здрави.
Да влезем вътре и да се обадим на стария дом.
Току-виж ще успеете още сега да видите скъпоценния си внук.
Здравей, Мейбъл. Може ли да ме свържеш с ранчото?
Бланш, тук е Бил.
Какво? Какво има?
Да, при мен са.
Какво? - Не ти трябва помощта му.
До скоро. - Не можем да се справим сами.
Имате ли планове за вечеря? - Нямаме никакви.
Искате ли да гостувате в ранчото на клана Уибой?
Не искаме да сме в тежест. - Не сте.
Снаха ми иска да се запознае с вас.
Тя иска да размените малко бабешки истории.
Освен това е страхотен готвач. - Ще трябва да ни упътите.
Не, нищо подобно. И да ви упътя, пак няма да го намерите.
Ще се лутате, без да го откриете.
Върнете се тук в 16:00 ч. и ще карате след мен.
Благодаря. Ще се върнем тогава.
Крайно време е. Един от вас да се вози с мен, а другият да следва.
Мога да ви кажа къде отиваме, но така може и да запомните пътя.
Ами...
Къде тръгна? - Да не мислиш, че иска теб до него?
Не. Знам, че не иска това.
Не ме интересува. Отивам. Ти ще караш.
Няма страшно, Джордж. - Маргарет, върни се обратно...
Следвай ни отблизо.
Старчокът ще може ли да ни следва, красавице?
Често гледате в огледалото. Виждате къде е.
Предполагам, че не иска да ви изпуска от поглед.
Разбирам го.
Нещо против?
Това е вашата кола. Не се нуждаете от разрешението ми.
Приличате на жена, от която мъжете винаги искат разрешение.
Май сте познавач?
Познавам жени, които искат мъжете да ги питат, преди да поемат дъх.
Тук завиваме. - Дайте мигач, за да знае и Джордж.
Тъй вярно, капитане.
Колко далеч е? - По-далеч. "Колко по-далеч е?"
Или колко още трябва да ме търпите?
Ние просто искаме да видим Джими.
Да.
Той е хубаво момче. А майка му е красива жена.
Знаете ли, че Дони никога не ме е питал за съвет?
Не думайте. - Ако ме беше попитал,
щях да му кажа точно това, което е направил, да се ожени за вдовица.
И ще има благодарна жена.
Сами нямаше да откриете това място, нали?
Прав ли бях? Оттук.
Бланш!
Тук сме.
Бланш?
Надявам се да обичате свински пържоли.
Вие сте бабата. - Да, Маргарет Блекледж.
Бланш Уибой. - Благодаря за гостоприемството.
А вие сте шерифът. - Пенсиониран. Джордж Блекледж.
Какво ще кажете да седнем на масата?
Сядайте.
А сега... Кой ще пийне нещо?
Не, благодаря ви.
Не. - Добре.
Нямам нищо против да пия сама.
Моят род произхожда от Илинойс.
Подал е иск за заселване на север от Гладстоун, преди да го е имало.
Аз съм една от осем.
Една по-голяма сестра почина от пневмония.
Брат ми, Карл, се удави във водоем на съсед.
Друг падна от камион и прекара живота си в инвалидна количка.
Леля ми, Рут, попадна във виелица, замръзна и умря на място.
На десет метра от задната врата.
Труден живот. Не е за всеки.
Другите ми братя и сестри напуснаха при първа възможност.
Никога не се върнаха.
Аз останах.
Когато срещнах Хенри Уибой,
той не спираше да говори как ще замине за Флорида.
Мисля, че имам заслуга за решението му да остане.
Сега е погребан в гробището на моите и неговите роднини.
А моите момчета са четвърто поколение Уибой.
Родени и живущи на почвата на Северна Дакота.
Но вие не сте дошли да слушате как дърдоря.
Дошли сте да ядете!
Извикай момчетата на вечеря.
Ще се върна след миг.
Предполагам, че вашата история не е много по-различна от моята?
За семейството, трудностите, саможертвата и кръвта.
Запознайте се с момчетата. Високият е Елтън, другият е Марвин.
Поздравете гостите ни.
Ваша ли е колата отвън?
Опитахме се да влезем вътре и да огледаме.
Ако затегнем няколко болта, ще вдигне по-голяма скорост.
Къде е Джими? Къде е момчето?
Ами той не е тук.
Той е при баща си. - Баща му...
Дойдохме да видим внука ни. - Не сте дошли за пържолите ми?
Ако сте ни довели тук на шега... - Лорна каза, че сте недодялан.
Виждам, че с вас не е лесно. Никак даже.
Хайде, седнете всички.
Студено няма да е по-вкусно.
Внукът ви е при моя Дони.
Отидоха да приберат майката на момчето от работа.
Лорна? - Тя работи в магазин за дрехи.
Можехме да видим Джими и Лорна в Гладстоун?
Сега вече ме обиждате. Изобщо не ви пука за вечерята.
Исках да кажа... - Или може да си еврейка?
И да не ядеш пържоли?
Отдъхнете си. Всички знаят, че не се обиждам. Да яде, който иска.
Надявахме се някой ден да се запознаем с близките на Дони.
Така ли?
Радвам се, че разбрах за това.
И аз мислех, че трябва да се запознаем.
Да си поговорим.
Щеше да е хубаво да е на сватбата, но...
Може да е било неудобно да поканят майка му и братята му?
И бедният чичо Бил. - Не сте били поканени?
Да сте ни видели там? - Да не би ние да сме виновни?
Не ви ли хрумна, че той има роднини?
Семейство?
Честно казано, мислехме, че Дони е пълнолетен мъж.
Синът ви е мъртъв.
Разбираемо е, че сте забравили.
Отглеждаме ги до последно. Учим ги на правилните неща.
Затова трябваше да прибера момчето си.
За да го наглеждам.
Момчето ви сега е идеално. Да не го сравняваме с Дони.
Никога не бих сравнила Дони със сина ни.
Да.
Той каза, че не го одобрявате.
Изненадан съм, че му пука какво мислим.
Не си направи труда да ни каже, че заминават.
Момчето ми не е отговорно пред вас.
Не, той...
Той не е отговорен. - И ние не сме отговорни пред вас.
Олеле.
Леле!
По-добре да хапнем, преди това да се превърне в кръвна вражда.
Превъзхождаме ви числено. - Да.
Най-накрая! Младоженците пристигнаха.
Лорна.
Здравей, Джордж.
Здрасти, Джими.
Може ли?
Много натежава вече.
Казах ти, че го носиш твърде често.
Как да се научи? - Да се научи да ходи? Това го може.
И аз щях да забравя, ако някой ме носеше навсякъде.
Разглезваш го.
Изобщо не тежи. - Ял ли е?
Взех му бургер, докато чакахме. - Той изяде ли го?
Половината. - Искаш ли пържола? Малко картофи?
Не. - Да ти отрежа ли малко месо?
Какво чух? Какво трябва да кажеш? - Не, благодаря.
Тогава да си ляга.
Какво? Той дойде току-що.
Ние си лягаме рано.
И се качваме по стълбите със собствените си крака.
Спокойно, бабо.
Знаеш кой определя правилата тук.
Имаше горчица.
Имало е горчица на хамбургера ти?
А ти не обичаш горчица.
Тръгвай! Нагоре по стълбите!
Хайде, Джими.
Джими...
Стига толкова.
Сега вече трябва да ни посещавате по-често.
Благодарим ви, но ще тръгваме.
Семейство Блекледж! Почакайте малко!
Да ви покажа ли пътя?
Следата от трохи, която оставихте,
сигурно е изядена от койотите или е отмита от водата.
Тя не би ви го казала, но аз знам, че наранихте чувствата на Бланш.
Нейните чувства? Дойдохме отдалеч, за да видим Джими,
а тя ни дава две минути време с него.
Върнете се вътре, г-н Уибой.
Защо колата ви беше заключена?
Какво правите тук?
Де да знаех.
Днес е петък, нали?
Да.
Мислиш ли, че Лорна ще работи утре?
Не вталява като тази прекрасна бяла риза.
Ще я взема.
Само тези две неща? - Да, благодаря.
Съжалявам. - $7.50, госпожо.
Не съм и предполагала, че просто ще си тръгнете.
Аз съм непоправима. Кой гледа Джими, докато си тук?
Кой мислиш? Дони и майка му.
Мислиш, че го връзвам за дърво, докато се прибера?
Знам, че си добра майка, Лорна. - Да, разбира се.
Чудех се как е новата ти работа.
Започнах отскоро, така че...
Не искаме да имаш неприятности. Може ли да те поканим на обяд?
По обяд имам почивка. - По обяд? Всеки момент?
Ще те изчакаме отвън. - Не, да се срещнем в ресторанта.
От другата страна на улицата.
Щях да ви пиша, след като се устроим.
Внезапно решихме да дойдем тук.
Дони ли взе решението? - Нали се запознахте с Бланш.
Важното е, че ви открихме.
Джими изглежда по-голям, бързо расте. - Вече брои до десет.
Преди казваше само думите, но сега знае и последователността.
Учим заедно азбуката. Може да изписва името си.
От малък е умен.
Липсвате му и двамата.
И на нас ни липсва. Двамата ни липсвате.
Затова искахме да говорим с теб. Няма да увъртам нещата, Лорна.
Спомням си, когато Джеймс ни запозна.
Прекрасното момиче, за което ни беше разказвал.
Много красиво и забавно, без собствено семейство, но...
Нали нямаше да увърташ?
Трябва да се върна до 13:00 ч. Говори по същество.
Добре, ето какво.
Нека Джими се върне с нас.
Не на гости, а за постоянно.
Ти...
Искаш да ти дам Джими? Да се откажа от сина си?
Ще има добър дом, който познава... - Спри.
Знаеш училищата, учителите... - Не, спри! Не мога да слушам това!
Видях Дони да удря Джими.
На улицата.
Видях как удря теб. Не изглеждаше да е за първи път.
Малко или много, недопустимо е, затова...
Дойдохте да го вземете. - Лорна.
Дойдохме да помогнем. Каквато и да е ситуацията,
Джими не може да остане там. Нито пък тук.
Той се нуждае от майка си. - Тогава ела с нас.
Ти и Джими. Ние ще се грижим за вас. Ще живееш с нас, както преди.
Ще дойдеш и ще останеш при нас.
Заповядайте.
Той ще ме убие. Той и майка му.
На нея не й пука за мен, но не би ме пуснала доброволно.
Нито пък Джими.
Дони веднъж се измъкна от нея. Тя няма да допусне да се случи отново.
Не искам Джими да израсне като тях.
Не искам да е като тях.
Значи знаеш как да постъпиш.
Скъпа...
Ако искаш, можем да те закараме дотам още сега.
Нали, Джордж? Тримата можем да вземем Джими, да стегнем багажа...
Не, не!
Ще се срещнем.
Обикновено всички заспиват преди полунощ.
Ще изчакам, за да съм сигурна.
По-добре да дойдем да те вземем. - Не, това е начинът.
Така е най-безопасно, повярвай ми. - Ние искаме най-вече това, нали така?
Ти и Джими да сте в безопасност.
И щастливи.
Отседнали сме в хотел "Муун Уинк".
Добре. - 7-ма стая на...
Чух те, знам къде е.
Трябва да успея до 2:00 ч. Тръгваме веднага щом дойда.
Няма да чакаме.
Лорна, почакай.
Почакай, Лорна.
Аз...
Знам, че невинаги сме се разбирали. - Никога не сме се разбирали.
Ами... ще се разбираме.
Казваш го само, за да дойда с вас.
Джими има нужда от майка си.
И ти имаш нужда от такава.
Аз можех да ти бъда.
Трябваше да ти бъда.
Но не бях.
Няма нищо.
Съжалявам, Лорна.
Трябваше да съм... много повече за теб.
Не започвай нещо, което не можеш да довършиш.
Може ли да ми отговориш на един въпрос?
Добре.
Онзи твой кон, Ягода.
Ягода?
Обичах тази кобила. Как така си спомни?
Като те видях отново да яздиш.
Винаги съм се чудил за нещо, откакто трябваше да я застреляме.
Помниш ли, че й шепнеше? - Да.
Сякаш й разказваше тайни.
Какво й каза?
Напомних й разни неща.
Как обичаше да препуска през първия сняг всяка година.
Когато оставихме Ърни Далбърг и кобилата му да ни дишат прахта.
Напомних й за един случай.
Аз бях гимназията. Беше през октомври и се прибирахме къщи.
Пълната луна тъкмо изгряваше над града.
И тя спря. Спря и се загледа.
Сякаш обичаше изгрева на Луната не по-малко от мен.
Когато сложихме Джеймс на гърба й за първи път, тя стоеше неподвижна.
Сякаш знаеше, че трябва да се грижи за него.
Исках да я изпратя с щастливи спомени.
Съжалявам.
Съжаляваш? За какво?
Натъжих те...
... а не исках.
Не ме натъжи, Джордж.
Исках да ти кажа...
... какво си спомням.
Ягода и теб.
Жената, за която се ожених и която не мога да разгадая.
Тя не вярва в друг свят, освен този, но все пак вярва, че конете имат душа.
Това е момичето за мен.
Съгласи се прекалено бързо. - Недей, моля те.
Не казвай нищо.
Махайте се.
Махайте се веднага.
Джордж!
Той ни пусна да влезем.
Мислите, че може да насилвате Лорна, но е друго, когато се случи на вас.
За какво говориш? - Това ли ще правиш?
Ще се преструваш, че не сте нападнали Лорна?
Засрамете се. Да я карате да предаде сина си насила.
Имате късмет, че Лорна не е стръвница.
Ако застанеш между такава майка и детето й, ще ти отхапе ръката.
Ако някой опита това с мен, да ме убеждава да оставя детето си...
Няма такова нещо. - Нищо чудно, че тя не иска.
Голямата работа. Мислиш си, че знаеш кое е най-доброто за всички.
Сигурно те е изтормозила. - Не съм й казала да не се омъжва.
Не твърдя това.
Той удари момчето.
Видях те от другата страна на улицата. - Затова ли е всичко?
Бабо, искаш да ми кажеш, че никога не си пляскала сина си?
Той удари и Лорна.
Ела тук.
Ударил си жена си?
Видях го.
Как го направи? - С ръката си.
Алберта Айнщайн. Да, знам това. Питам как.
Така ли?
Така ли беше?
Как го направи, Дони?
Беше по-силно. - По-силно?
Така ли?
По дяволите.
Така ли беше?
Така, но по-силно.
Дони...
Ще трябва да ни покажеш как си го направил.
Кучи...
Не! Джордж!
Нищо му няма, Маргарет. Той е добре.
Така ли е?
Да го обсъдим отново?
Като разумни хора.
Или предпочиташ да си поспиш, за да си тръгнете рано сутринта?
Или да го изпратиш вкъщи, а ти да поостанеш?
Ще те върна, когато си готова.
Но дотогава може да решиш да останеш.
Всичко е наред. Спокойно, момичето ми.
Остани на място.
Ти...
Стой далеч от нас.
Вземете пистолета! Изправете го!
Моля ви.
Дони.
Какво искаш да направя?
Погрижи се да не може повече да насочи пистолет към нас.
Тук. - Не!
Не.
Недей. - Не!
Не!
Хайде, Дони. Хайде!
Спрете. - Уча те как да го научиш.
Дони.
Недей, Дони! - Дони.
Не е нужно да го правиш.
Моля те, Дони! Не го прави. - Направи го!
Направи го! - Дони, недей!
Дони. - Не го прави!
Боже мой!
Джордж. Господи. Джордж, Джордж.
Боже мой, боже мой.
Няма да може да стреля.
Дано сега да сте разбрали.
Карайте внимателно.
Джордж. Джордж, Джордж.
Боже мой! Какво ти причиних?
МНОГОПРОФИЛНА БОЛНИЦА ГЛАДСТОУН
Ще му трябва морфин.
Всичко е наред.
Секира ли беше? - Малка брадва.
Полицията е на път.
Мога да ви упоя или да останете... - Буден.
Буден. - Искам да остана буден.
Буден. - Може да изчакате отвън.
Какво?
Вече говорих със семейство Уибой и чух тяхната версия.
Тяхната версия? Версия за какво?
Те твърдят, че г-н Блекледж е извадил пистолет.
При самозащита. - Служебен пистолет ли е?
Да. - Носили сте значката?
Повече от 30 години. - Ами...
Значи познавате закона.
Имам представа какъв е тук закона.
Нещата загрубели, докато ви убеждавали да свалите пистолета.
Те отсякоха ръката му. - Те твърдят, че вие двамата
сте дошли, за да отнемете детето на една майка.
Първо със заплахи, а после с пистолет.
Лорна, майката на момчето, видяхте ли я?
Да, тя беше там. - Говорихте ли? Ужасена е от тях.
Била е жена на сина ви, нали? - Да.
И той е умрял, нали? Мъртъв е.
Как точно се случи това?
Вие ни кажете.
Ами... тя каза, че е било при злополука.
Паднал е от коня си и е счупил врата си.
Злополука.
И това е злополука.
Бланш много се тревожи, затова как злополуките преследват семейството ви.
Страхува се за малкия, за когото сега се грижи.
Докато сте тук, шансовете да му се случи нещо се увеличават.
Дори не искам да си помисля за подобна трагедия.
На този свят няма нищо по-лошо от детски ковчег.
Махайте се.
Мнението е, че няма да създавате повече проблеми.
Тъй като сте роднини, Уибой няма да повдигат обвинения, така че...
Може да си тръгнете. Но бих ви посъветвал...
Спестете си го. - Мисля единствено за внука ви.
Той вече носи името Уибой.
Най-добре да загърбите Гладстоун.
Възможно най-бързо.
Отбий.
Какво има? - По дяволите.
Отбий.
Джордж. Добре ли си? Кажи ми.
Добре съм.
Трябва да си почина.
Къде сме, по дяволите?
Какво ще правите?
Не знам.
Чух какво са ви сторили Уибой.
Но не знаех, че сте вие.
Какво си чул? - Че са отсекли ръката на някого.
Кой ти каза това?
Моят чичо. В Гладстоун.
Значи имаш роднини в града? - Чичо и леля. Те продават кожите ми.
И други неща. - Тогава защо живееш чак тук?
Съвсем сам. Ти не си оттук.
Защото избягах от училището в Бисмарк.
Правителствени агенти дойдоха вкъщи, когато бях на осем.
Взеха ме и ме качиха в камиона си.
Помислих, че съм направил нещо нередно и че майка ми вече не ме иска.
Но тогава видях, че тя плачеше.
Всички майки плачеха.
Бил си на осем години?
Те отрязаха косата ми.
Изкъпаха ме в керосин.
И ме биха.
За да убият индианското в мен.
Мисля, че успяха.
Когато се прибрах у дома, вече не разбирах думите на баба ми.
"Сега съм Питър."
Опитах да й кажа.
Но и тя не ме разбираше.
Ако не принадлежа някъде...
Тук е добре.
Избрал си добро място.
Но не е добре да си сам.
Аз не съм сам.
Говоря с теб.
Хрумна ми нещо.
Да, не е за първи път.
Изслушай ме, и ако не знаеш какво да кажеш, не казвай нищо.
Дай да чуем. - Ами ако останем?
Тук. Сигурна съм, че Питър би се радвал на компанията.
Можем да надградим това място. Да пристроим стая към кухнята.
Или да си построим къща.
Ще държиш дъските, докато аз забивам пироните?
Каза, че ще ме изслушаш.
Ти приключи вече, просто не го знаеш.
Искаш да живеем тук, в средата на нищото, с индианец и изгубен кон?
За да можеш от време на време да се опиташ да зърнеш Джими?
Ще го следваш до училище с надеждата, че времето лекува
и Бланш Уибой ще те остави да го държиш за повече от 30 секунди?
А когато се върнат и отсекат още няколко парчета
и се захванат с теб, ако има нещо останало?
След като спреш да се разкъсваш. Какво тогава?
А когато наранят Джими? Ще го направят от злоба.
Как ще се чувстваш тогава?
Когато го поех за пръв път, той се намести в ръцете ми
и се сгуши в мен, лек като перце...
Господи Боже, Маргарет!
Кога ще спреш да се самоизмъчваш?
Опитах се.
Съжалявам.
Опитах се, Джордж. - Знам.
Но не успях да го спася. Господи, помогни ми.
Загубихме ги и двамата.
Джордж, Джордж!
Колкото и да си бърза, няма да го настигнеш.
Ако отива там, където мисля, ще мине по пътя. Ти ще ми покажеш по-бърз път.
Аз няма да идвам. - Ще дойдеш.
Спокойно.
Не мърдай.
Събуди я.
Лорна. - Какво?
Искаш ли да се върнеш в Долтън? Ти и Джими?
Трябва да решиш дали тръгваш или оставаш.
Лорна, моля те... - Не ти.
Нито дума от теб.
Това зависи от нея.
Познаваш тукашния и тамошния живот.
Няма какво да обмисляш. - Идвам.
Познаваш колата. В края на пътя е.
Ключовете са вътре. Отивай направо при шериф Невелсън в Бентрок.
Бентрок. - Шериф Невелсън.
Той ще оправи нещата. - Нещата на Джими...
Не, тръгвай веднага.
А ти?
Тръгвай просто. - Не.
Възможно най-тихо. Излез през входната врата.
И бягай с всички сили.
Дядо.
Нещо гори. Хайде, нещо гори!
Забрави да изключиш печката?
Какво става, по дяволите? - Бил, къщата гори.
Ние... надушихме дим.
Почакай. - Не!
Помощ! - Не, не.
Не, не го докосвай! - Недей!
Джими.
Какво става, Бил?
Дръпни се, Бил, на мушката ми е. - За бога, Бланш, не стреляй!
Лорна!
Дай ми момчето, старецо!
Никой няма да пострада.
Не.
Момчета!
Къщата гори! - Хванете, Лорна! Момчето е с нея.
Мамо?
Марвин!
Боже мой.
Лорна!
Лорна. Джими.
Добре ли сте?
Скъпа, къде е Джордж?
Каза ми да бягам, да взема колата.
Остани с тях. - Не, стой тук.
Остани с тях, Питър!
Джордж.
Джими. Къде е Джими?
В безопасност е, Джордж. При Лорна и Питър, те ни чакат.
Къде е Бланш? - Не знам.
Не знам, но трябва да тръгваме.
Върви, тръгвай.
Не и без теб. Хайде.
Хайде, облегни се на мен.
Маргарет? Джордж!
Питър.
Маргарет. - Джордж!
Защо? Защо?!
Върви по дяволите!
Погледни ме, погледни ме. Моля те, погледни ме. Аз съм тук.
Джордж.
Джордж, Джордж! - Маргарет, трябва да тръгваме!
Хайде, трябва да тръгваме! - Не!
Джордж, спомни си...
Обичам те.
Благодаря ти.
Тръгвай.
Сбогом.
ПРЕВОД И СУБТИТРИ: dimi123
http://subs.sab.bz/ ®Translator's Heaven