Един мъдър кон някога ми каза,
че духът на мустанга не може да бъде пречупен.
Че той има силата на океана...
и живее вечно, като вятъра.
През живота ми духът ми беше изпитван хиляди пъти
докато не открих тайна, която ме спаси.
За да ви я разкрия, трябва да започнем от самото начало.
Историята на един див кон...
и момичето, което обичаше.
ЧЕРНАТА КРАСАВИЦА
Родена съм в Златната долина на легло от меки диви цветя.
Мама ми показа дома ни.
Беше безкраен и красив.
Малко се притеснявах да се срещна със семейството си.
Бяха толкова много.
За да се докажа на стадото,
трябваше да бъда силна, бърза и безстрашна.
Докато растях, чувствах, че в мен се надига огън.
Мама казваше, че това е моят дух на мустанг и винаги ще ме води.
Казваше, че не бива да ритам или хапя без основателна причина,
а винаги да се старая да бъда нежна и добра.
Сърцето ми копнееше да изучи света отвъд нашата долина.
Място, което никой не можеше да ни отнеме.
Когато станах на 2, направих откритие.
Странни същества се движеха в нашата земя.
Беше против правилата да напускам планините,
но трябваше да разбера откъде идват.
Трябва да открием това стадо мустанги.
Ето я. За теб идваме, красавице.
Знаех, че съм застрашила цялото ми семейство.
Онази нощ мама ми разказа история
за това какво се случва, когато един кон напусне тази земя.
Че тя няма винаги да е до мен, за да ме пази.
Но да не се тревожа, защото когато си отиваме,
ние галопираме към небето, все едно летим.
И когато нейното време дойде, тя винаги ще ме пази
от леглото си в звездите.
Знаех, че съм направила ужасна грешка.
Доведох ги право при нас.
Тази кобилка се побърка.
Това беше първата ми среща със съществата, които наричаха човеци.
В суматохата загубих мама.
Това беше последният път, в който я видях.
И знаех, че стана заради мен.
Чувствах се наранена, виновна и също толкова гневна.
Майка ми казваше, че духът на мустанга не може да бъде пречупен.
Но вече се съмнявах дали това е така.
Моят дух беше унищожен.
Ей, как я караш? - Виж ти, виж ти...
Чак от изток, а?
Добър улов. Идвам чак от Ню Йорк.
Трябва да им сложиш прясна вода. - Тъкмо щях да я сменям сутринта.
Един от служителите ми се разболя. Колко искаш да вземеш?
Няколко.
Тази е красавица.
Да, кобилката има ужасен нрав.
Повярвай, не я искаш.
И без това е агресивна. Следобед си заминава.
Той ще осинови 20. - Не следим какво се случва с тях.
Разбира се.
Новият изглеждаше различен. Погледът му беше по-мек.
Бедното момиче.
Просто си изплашена, знам.
И гневна, сигурен съм.
Имаш характер, добре. И си стройна, елегантна.
Добре, момчета. Съберете ги. - Чакай, аз ще я взема.
Докато се отдалечавахме от това ужасно място,
нямах идея каква късметлийка съм да бъда от избраните.
Защото малцина искат да дресират див мустанг.
Пътувахме по един сив път с дни.
Ето така, отпусни се.
Много е красива, Джон. - Нали?
Просто другите изглеждат по... - Опитомени?
Щях да кажа нормални, но да.
Ще свикне. Повярвай ми. - Вярвам ти.
Но времето на спасените тук е ограничено, Джон. И двамата знаем.
Моята първа вечер в Бъртуик.
Липсва ми семейството ми.
Другите коне бяха непознати.
Но там беше по-тихо.
Можех да чуя всеки шум.
Да подуша солта във въздуха.
Беше спокойно.
И накрая заспах.
Чудех се какво новите хора искаха от мен.
Той не можеше да разбере.
Добре, когато си готова.
Момчето и аз си измислихме игра.
Играехме заедно. - Спокойно.
Всеки ден.
Аз винаги побеждавах.
Мама не би одобрила, но хората не бяха добри и мили с мен.
Тогава защо аз да съм такава с тях?
Мустангът наистина е агресивен. - Просто е гневна.
Ти няма ли да си, ако дойде НЛО и те отнеме от семейството ти?
Да, предполагам. Не знам как може да се пречупи.
За нейно добро, нека да опитаме.
Ето така.
Реших, че човеците трябва да са много мързеливи.
Винаги искаха да се превозват с нещо.
Не си виждала такива в пустошта.
Човекът си помисли, че може да ме надхитри.
Добро момиче. - Но ме подцени.
Добре.
Един ден се сдобих със съседка.
Веднага ми допадна огънят в нея.
Следваше я най-смешното пони, което бях виждала.
Сякаш не можеше да спре да танцува.
Разбрах, че се казват Джинджифил и Весели Крачета.
Станахме приятели и ни изкарваха заедно.
Толкова бях щастлива да имам семейство отново.
Мъжът, който ме доведе, си направи къща до моето ограждение.
Ало? Джон Манли.
Забелязах, че винаги е сам.
Какво?
Джо.
Толкова съ...
Моите съболезнования.
Обади се, ако се нуждаеш от нещо.
Дочух от разни хора в Бъртуик,
че родителите на момичето са загинали в катастрофа.
Джон беше неин чичо.
В това момиче имаше нещо различно.
Нещо, което разпознах.
Духът й беше сломен.
Джо.
Съжалявам.
Вечерята е готова. - Не съм гладна.
Трябва да хапнеш нещо. - Не.
Просто...
Моля те, остави ме.
Минаха няколко дни преди да я видя отново.
С момчето продължавахме да си играем.
Джон също се включи.
Но дори и с кон за помощник, нямаше как да ме стигне.
Хубава е, нали?
Не исках да те изплаша.
Как се казва? - Още не съм й измислил име.
Ако искаш...
Този кон е уловен на запад.
Отнета от стадото й, семейството й, всичко, което е познавала.
Светът й се е преобърнал.
Моля те, спри. - Да спра какво?
Не ти искам съжалението. Не искам нищо от твоя свят.
Тук съм, защото законите на щата са такива.
Джо, ти няма къде другаде да си.
Мислиш, че не знам ли?
Наистина ли ми казваш това?
Виж, аз не те познавам.
Ти не ме познаваш.
Ще свикнем един с друг с времето.
Ти не си моето семейство.
Просто стой далеч от мен.
Е, добре. Сега имам две момичета, които не ме искат.
Виждате ли как си извръща главата?
Не иска да ме погледне. Не ме иска.
Това искам да променя. Да му спечеля доверието.
Малко да го притисна. И после да му дам пространство.
Опитвам се да говоря с него, да науча езика му.
Не бива да го контролирам или насилвам.
Или да го карам да прави нещо, което не иска.
Трябва да намерим заедно баланс, даваш и получаваш.
Може да не умее да говори, но ми казва много.
Най-важното правило е да не се ядосвам или отказвам.
Ако се ядосам, той ще усети. И той ще се ядоса.
Конете са прозорец към душата ти.
Могат да четат изражението на лицето, емоциите ти.
Ще усетят всичко, което правиш.
Целта ми с тази работа е да помогна на всеки кон да намери своя мир.
Имало ли е кон, който не е успял да пречупи?
Не. Все още не.
Тя ще се успокои. - Да.
Как е тя?
Стои заключена в стаята си, освен ако не е на училище.
Почти не ми говори. Разбирам се по-добре с конете, отколкото с хората.
Ще се успокои.
Знаеш ли, че си красива?
Аз знам, че си.
Да, Фицпатрик се справя чудесно. - Това е добре.
Тази е новата. Знаеш ли, че всъщност живее тук?
Това е откачено.
Нищо чудно, че вони.
Може да ни чуе.
Чух, че и ти си загубила семейството си.
Съжалявам.
Не знам защо някой би се опитвал да те опитоми.
Ти не принадлежиш тук.
Нито пък аз.
Трябва да стане постепенно. Да свикнат с тежестта.
Да разберат, че няма да боли.
Винаги трябва да казваш "благодаря".
Показваш му уважение, когато ти се е доверил,
когато е направил нещо хубаво.
Добро момче.
Благодаря ти.
Неделя означава бъркани яйца.
Знам една нова рецепта с булгур.
Не, благодаря.
Видях, че слушаше урока ми вчера.
Помислих си, че може да ти хареса.
Моят учител ми го даде.
За какво е? - Как да говориш с конете.
"Няма толкова лична тайна, като тази между ездача и коня му."
Р. С. Съртийс.
Четеш ли поезия? - Да.
Шеймъс Хийни, Е. Е. Къмингс.
Всички са там на лавицата.
Можеш да си вземеш книга, когато поискаш.
Благодаря.
Наистина си красавица.
Джон, Джо е там.
Ще изплашиш коня. Може направо да я прегази.
Може би така ще те наричам.
Красавица.
Харесва ли ти?
Красавица.
Черната красавица.
Името ми хареса.
След този ден осъзнах,
че може би само един човек може да ме разбере.
Джон.
Не се ли страхува да стои там? - Не.
Джо язди ли? - Никога не е била около коне.
А най-удивителното беше...
Благодаря ти. - Че и аз я разбирах.
Готова ли си за вечеря? Взех два хубави стека на промоция.
Наистина обичаш храната. - Обичам да готвя. Не си ли личи?
За дни постигна по-голям напредък, отколкото аз за седмици.
Предполагам се усещаме взаимно.
Джо... - Спри.
Джо, мисля си... - Не ми се говори за това.
Но трябва. - Защо?
Все някога трябва да ми кажеш как се чувстваш.
Аз искам да ти кажа. - Защо да ми пука как ти се чувстваш?
Не дойде да видиш мама. Не дойде да се срещнеш с мен.
Не, не. С теб сме се срещали. - Така ли?
Видях те, когато беше... - Да?
Почти не те помних, когато дойдох тук. - Джо, съжалявам.
Не ме докосвай.
Искам да се прибера вкъщи.
Не можеш, Джо. Не можеш да се върнеш. Майка ти и баща ти...
Извинявай.
Джо.
Джо? - Казах да ме оставиш на мира.
Бяха като два мустанга, борещи се в пустошта.
И докато ги гледах
осъзнах, че може би хората и конете не са толкова различни.
Тази нощ не мигнах.
Така се тревожех за Джо.
Погледът й ми скъса сърцето.
Познах го, защото все още сънувах кошмари с моето семейство.
В този момент...
ми се искаше да мога да й кажа къде са родителите й,
както моята майка ми беше казала.
Бдяха над нея от леглото им в звездите.
Останах с нея до изгрев слънце.
Джо?
Къде си?
Джо?
Джо.
Слава Богу. Изкара ми акъла.
Защо спиш тук?
Какво да правя с теб?
Това е ново и за мен, знаеш.
Наказана си. - Сериозно?
Да, сериозно.
Всъщност имам по-добра идея.
Ще ти покажа как да работиш с вила.
Да, но... - Аз няма да...
Не бива да се плашиш. - Не се плаша.
Чисти на конете.
Толкова тъжно. - Много тъжно.
Чух, че ако не могат да ги спасят, ги превръщат в лепило.
Какво каза? - Нищо.
Имаш нещо тук.
А ти имаш нещо точно там.
Извинявай. - Какво правиш? Ела ми помогни.
Боже!
Добре си. - Не, не съм.
Очевидно не съм добре. Гнусно, нелепо и неприемливо.
Това място е ужасно.
Съжалявам. Не и тук с теб.
Това е единственото безопасно място.
Училището е гадно, хората са гадни.
Може би трябва да избягаме заедно.
Какво мислиш?
Не, не, извинявай. Няма го.
Нормално е да го мрази.
Тя е умен кон.
Знаеше ли, че стадата диви мустанги не са водени от жребци?
Обикновено ги води кобила.
Невинаги най-голямата, най-силната или най-популярната,
но тази, която е преживяла най-много. Тя води, защото я уважават.
Затова моите мустанги са уникални.
Защо ми казваш това? - Защото за мен...
Мисля, че си по-скоро мъдър мустанг, отколкото злобно малко кученце.
Вечерята ще е готова след 10 минути. Правя лазаня.
Дори не можеш да я водиш, Джон. Тя е загубена кауза.
Трябва ми още малко време.
Знаеш, че не можем да държим мустангите, които са агресивни.
Трябва ни място.
Г-н Гордън казва, че ако не могат да те опитомят,
ще трябва да отидеш някъде другаде. И вероятно мястото няма да е хубаво.
Знам, че няма да ме нараниш
и аз никога няма да те нараня.
Мислиш ли, че можем да опитаме?
Да му покажем колко мила можеш да си?
Знам, знам.
Не може да е толкова лошо, нали?
По-добре, отколкото да си без дом.
Моля те.
Довери ми се.
Ето, виж.
Виждаш ли?
Не ме наранява.
Добре.
Да опитаме.
Виждаш ли?
Ето.
Почти сме готови.
Всичко е наред.
Няма да може да я води.
Ще повървиш ли с мен? Хайде.
Късметът на начинаещия. - Или може би просто има талант.
Вероятно все пак имате нещо общо.
Не искаш нищо от този свят, а?
Това е различно.
Спарингът между Джо и чичо й се случи много скоро след това.
Харесва ли ти?
Добре.
Чичо казва, че засега е безопасно, но скоро ще се пречупиш.
Джо се гордееше с мен и исках да й се докажа.
Първото нещо е юздата. Да видим как ще е.
Хайде, Красавице.
Красавице, хайде.
Имам идея. Може би вкусът няма да е зле.
Ето. - Ето така.
Откъде знаеш как се прави? - Усещам как е правилно, предполагам.
Знаех, че хората обичат да си слагат неща на краката. Но конете?
Красавице?
Джинджифил и Весели Крачета огласиха цялата конюшня със смеха си.
Беше толкова неловко.
После идва седлото.
Първо подложката, за да свикне с тежестта.
Добре ли е? - Да, бавно и внимателно.
Спокойно. Хайде, Красавице.
Хайде.
Ето така. Сега имаме напредък.
Наистина ли трябва да й го сложим? - Да я пречупим, да.
Защо го наричаш така? - Кое?
Пречупване. - Просто термин. Да пречупиш коня.
Трябва да го променим. - Как би го променила?
Партниране.
Да си партнираш с коня.
Добре, готова ли си?
Добро момиче.
Успя.
Здравей, Джо.
Добре си. - Не е ли много скоро?
Тя вече стигна доста далеч.
Не е достатъчно. За да я продадем, трябва да се язди.
Да я продадем? - Защо мислиш, че я пречупваме?
Извинявай, партнираме си. Харесва ми.
Но защо ще я продаваш? - Джо, аз не притежавам мястото.
Тук само ги тренираме и осиновяваме няколко мустанга годишно.
Не ги задържаме. Навън хиляди се нуждаят от помощ.
Хайде да видим. Бавно и полека.
Няма нищо, момиче. - Добре, Красавице. Добро момиче.
Чичо Джон!
Добре ли си? - Ще оцелея.
Приятелството ми с Джо разцъфна, както цветята през пролетта.
Някои от тези наистина са хубави.
Заедно имахме невербален език.
Някога мислиш ли за семейството си, Красавице?
Аз се опитвам да не мисля за моето.
Прекалено много боли.
Знаеш, нали?
Мразех да я виждам толкова разстроена.
Когато бях тъжна, бягах колкото бързо мога.
Но тъй като Джо не можеше да галопира, имах идея.
Какво правиш?
Искаш да...
Не мога, не знам как.
Наистина исках да опита. Знаех, че може да е безстрашна.
Добре.
Имах й доверие.
Сега тя трябваше да ми се довери.
Джон! Г-н Гордън!
Красавице! - Какво по...
Знаех, че ако Джо може да почувства вятъра в косите си,
това ще й помогне да се излекува.
Джо, чакай! - Джо!
Джо! - О, не. Джо?
Добре ли си? Удари ли се?
Това беше невероятно.
Джо и аз се учихме да яздим заедно.
Добре ли е? - Добре е.
Това е. Контролирай я. - Падаше много в началото.
Добре ли си? - Да.
Нищо чудно, че яздят коне.
Хората са много несръчни. - Май ще е по-добре с Весели Крачета.
Отново? - Отново.
Но се научихме заедно.
Партньори.
Хайде, Красавице! По-бързо!
Джо и аз галопирахме така, все едно нищо не може да ни хване.
Бяхме две същества,
но за момент...
се сливахме в едно.
Открихме нашия мир заедно.
Тъй като лятото свърши, имаше нов живот навсякъде.
Напомняха ми за мен и майка ми.
Когато голямото жълто ремарке дойде за Джо отново,
можех да подуша промяната във въздуха.
Ездата не беше толкова забавна без Джо,
но трябваше да се науча да нося и други на гърба си.
Започнах да харесвам Джон, макар че беше тежичък.
Един нов коняр пое грижата за нас.
Винаги беше много разсеян.
Чудя се дали би забелязал, ако небето някога падне.
Можеш да почакаш, хайде. - Иначе Бъртуик ще бъде под вода.
Опитвам се да поддържам програмата... - Разбирам.
Дръж телефона си далеч, докато работиш.
Съжалявам, г-н Манли, г-н Гордън.
Наблюдавай новата кобилка довечера. Може да й е студено.
Разбира се.
Бдях над тях с часове, за всеки случай.
Сега се стоплихте, нали?
Изненадах се, когато конярят остави малката си кутийка за момент
и вечно студеният му поглед изчезна от лицето му.
Онази нощ сънувах ужасен кошмар.
Един кон не спираше да ме вика за помощ.
Разбрах, че е Джинджифил.
Бяхме в капан.
Опитах се да дам сигнал, но Джо беше далеч, за да ме чуе.
Красавице!
Не можех да оставя другите. - Добре.
Няма нищо. - Джинджифил и Крачетата останаха.
Довери ми се. Моля те.
Джо!
Всичко е наред.
Няма нищо. - Джо!
Добре ли си, Джо? Красавице.
Джо, трябва... - Отворете вратата!
Трябва да им помогнем. - Джо!
Джо, недей!
Тя идва.
Къде е Джо? - Джо не излизаше.
Къде беше? - Джо!
Джо!
Както конюшнята пламна,
така и моята нова надежда за живот с Джо.
Заради смелостта на Джо всички коне бяха спасени.
Нейният топъл, сигурен глас надви моя страх,
което беше единствената причина да я последвам.
Младият коняр не искаше да нарани никой,
но неговата безотговорност застраши живота ни
и разруши нашия красив дом.
Беше началото на края на Бъртуик.
Г-н Гордън. - Джо, как да помогна?
Не можете да продадете Красавица.
Съжалявам, Джо. Всички тренирани коне се продават.
Просто нямаме място с тези щети. Ти й спаси живота, Джо,
по много начини.
Не искаш ли да го правиш и за други коне?
Г-н Гордън, ами ако я купя? - Какво?
Мога да работя за вас. Да помогна
да оправят обора, каквото и да е. Всяка сутрин, всеки ден след училище.
Виж, не знам дали е правилно.
Чичо Джон, моля те. Не може да вземе Красавица.
Е, след работата с Красавица твоите оценки се повишиха.
Повече не се сби в училище. - Точно така.
Проблемът, Джо, е, че разходите за Красавица са големи.
Добре.
Ето какво.
Ако платиш за храната и всички нейни разходи до момента,
до края на лятото е твоя.
Може да я гледаш тук безплатно, ако бъде талисманът на Бъртуик.
Наистина ли? - Не ме карай да премислям.
Добре.
Благодаря, г-н Гордън.
Благодаря, чичо Джон. - Но трябва да разбереш нещо.
Има вероятност да я дам под наем за лятото
за да освободим място, докато построим конюшнята, ако някой я иска.
Сделка? - Сделка.
Съжалявам за конюшнята, г-н Манли. - Благодаря.
Тук е отвратително, майко. - Тихо, скъпа.
Джордж Уинторп. - Стига бе.
Кобилката е своенравна, но скача добре с правилния подход.
Той е просто съвършен. - Мислиш ли, че знае кои сме?
Да, преди ме е заглеждал. - Боже! Мамо, виж този кон.
Това не е ли мустанг? - Е и?
Скъпа, ти искаш чистокръвен кон. - Всеки има такъв.
Тя е от планината Прайор, нали?
Познаваш си конете. - Толкова е красива.
Забавното е, че се казва така. Красавица.
Но както каза майка ти... - Продава ли се?
Не, не се продава.
Тя... дава се под наем.
Изобщо може ли да се язди? - Да, племенницата ми я укроти.
Но виж, имаме много други коне.
Добре. - Върви и говори с него.
Не разваляй всичко, върви.
Не, мамо, искам този.
Да вървим. - Какво стана?
Казах да тръгваме. - Защо не говори с него?
Защото идеята беше тъпа, а ситуацията нелепа.
Здравей. - Здрасти.
Чух, че ти си пречупила красивата кобилка.
Партнирахме си. - О, партньорство вместо пречупване.
Харесва ми. - Беше нервна около него.
Аз съм Джордж, между другото. - Джо.
Мисля, че Джо го смяташе за красив.
Извинявай. - За какво?
Добре. - Какво става там?
Мисля, че сестра ми току-що нае коня ти.
Какво?
Ще работиш с още един коняр.
Съгласиха се да ти плащат 200$ седмично.
Благодаря.
Но защо са се съгласили?
Казах им, че ще бъде добре за преместването й
и много по-безопасно за момичето, ако си там.
Готови сме, г-це Грийн.
Добре. Ще се видим след 2 седмици, чичо Джон.
В Бъртуик разбрах, че добрите хора правят добрите места.
Имах късмет, че и Джинджифил идваше с нас.
Чудех се как ще изглежда новият ни дом.
Мога да помогна. - Няма нужда, благодаря.
Те са тук! - Джорджина, какъв хубав кон.
Гордея се, че реши да я спасиш. - Ще направиш ли снимка?
Не така, снимай хубавия ми профил.
Гласът й беше толкова писклив,
че бях сигурна, че само коне и кучета можеха да я чуят.
Не че нещо, но звукът беше ужасен.
Ти трябва да си Джо? - Да.
Г-н Йорк. Подчинена си на мен.
Хайде, ще ти покажа летните помещения.
Насам.
Джордж!
Ършал беше много по-различен от Бъртуик.
Пътеките бяха изрядно чисти. Конете блестяха.
Но въпреки това изящество,
имаше нещо в Ършал много студено и враждебно.
Ето там.
Това са стаите на конярите? - Да.
Джинджифил беше купен. Аз бях само наета.
Очевидно можеш да изпробваш коня, за да видиш дали ти харесва.
Не е нужно да я риташ толкова силно. Тя ще върви.
Нека да я караме бавно, нали?
За секунди стана ясно. Джорджина не беше като Джо.
Ръцете й бяха силни. Ударите й още повече.
Удряше ме, все едно получаваше нервни кризи на гърба ми.
Сега леко. Искаме хубава прибрана стойка.
Йорк, трябва да я научиш да си държи главата изправена.
Главата ми е изправена, майко. - Говоря за коня, скъпа.
Красавица не е била с издърпващи юзди досега, госпожо.
Значи трябва да свикне, защото така не е годна за показ.
Раменете назад, Джорджина.
Трябва да изглежда като изложбен кон. Отрежи й гривата и опашката.
Опитвах се да бъда търпелива.
Чудех се как би се почувствала, ако отрежат нейната коса.
Изкуството на дресировката е да създаде здрав кон.
Искаме да й дадем свободата да изразява себе си.
Йорк, днес не съм в настроение. Център, Красавице.
Йорк, няма ли най-накрая да й изправиш главата?
Мога, госпожо, но предпочитам да не го правя.
Направи го, моля те.
По-лошо от Джорджина беше само юздата.
Накланях глава към гърдите си, за да мога да дишам.
Опитах да си спомня тренировките. - Какво прави тя?
Но начинът, по който се отнасяха с мен ме ядоса.
Отпусни юздите.
Знаех, че ако я хвърля, Джо и аз ще имаме проблеми,
така че имах по-добра идея. - Какво й става?
Джорджина, какво правиш? - Нищо, тъпият кон го прави!
Това е, скачай. - Какво прави? Глупав кон!
Глупав кон! - Джорджина, трябва...
Красавице, нямаш равна.
Такъв хубав кон си.
Сестра ми определено не разбира конете.
Ти искаш да се грижиш за нея, нали?
Това явно не ми влиза в задълженията.
Иначе как ти се струва тук?
Добре, просто гледам да стоя настрана.
Бъртуик е различен. Това не е моят свят.
Мястото е голямо, но това не значи, че хората са различни.
Поне не всички.
Ще говоря с Йорк да се грижиш за Красавица.
Тя е твой кон, мое мнение.
Ще се виждаме.
Чух, че синът ми е помолил да прекарваш време с коня.
Да.
Благодаря ви. - За съжаление е неуместно.
И притеснява Джорджина, така че ще трябва да стоиш настрана.
Не искаш да си загубиш мястото тук, нали?
Не, разбира се.
Добре, значи се разбрахме.
За подходяща дистанция.
Мислех, че Джорджина няма да иска да ме язди повече, но тя искаше.
Ще ме слушаш, нали?
Така забиваше шпорите, сякаш бях от камък.
И ако не беше Джо, щях да я хвърля от гърба си.
Здравей, момиче.
Красавице!
Какво ти е причинила?
Джо? - Къде е тя?
Кой? Какво е станало?
Сестра ти е наранила Красавица и... - Чакай, по-полека.
Кажи ми какво е станало?
О, Боже.
Това не е добре. Тук не тормозим конете.
Ето, намажи ги с това. Ще се възстанови по-бързо.
Благодаря за помощта. Но сега трябва да намеря...
Джо, моля те. Ще говоря с Йорк и майка ми, обещавам.
Освен това Красавица се нуждае от теб тук, а не уволнена.
Знам, че той е добър и...
Умен.
И много...
Красив.
Здравей. - Здравей.
Исках да те поканя на обяд с мен.
Предпочитам да прекарам почивния си ден с Красавица.
Реших да ги оставя насаме. - Погрижих се.
Каква е твоята история?
Всъщност нямам история. - Всеки има.
Откъде си?
Защо хубаво момиче като теб работи като коняр?
Основните неща.
Не искам да говоря за миналото си. - Няма проблем.
А за бъдещето?
Какво искаш да правиш след 10 години? Каквото и да е, аз ще започна.
Бих колонизирал Марс.
Аз бих спасявала коне. Както чичо ми в Бъртуик.
Но бих закупила имотите наоколо
и бих разширила обора, да могат да остават малко повече.
Съжалявам, сигурно съм скучна. - Не.
Очарован съм.
Чета за това как има хиляди диви коне на запад,
улавяни с хеликоптери и натъпквани в клетки,
надяващи се хората да ги осиновят,
но повечето от тях остават там завинаги.
Не знам какво щеше да стане с Красавица, ако не беше чичо.
Така че бих купила Бъртуик, за да спася хиляди диви коне.
А Красавица ще е талисманът.
Много по-добър отговор от Марс.
Знам, че ще успееш.
И така,
родителите ми организират годишното шоу на Ършал този уикенд.
Провежда се в района.
Всеки, който е някой идва. Каквото и да значи това.
Добре. - Искаш ли да ме придружиш?
Аз? - Не виждам друга Джо Грийн наоколо.
Не мога. - Можеш.
Работя за теб. - Работиш за нашите.
Не е официално.
Красавица мисли, че трябва да дойдеш. Винаги трябва да слушаш коня си.
Да, но... - Отлично.
Ще впиша името ти във ВИП ложата.
ВИП ложа?
Успяхте! - Хората винаги са толкова чисти.
Носят най-откачените шапки.
Харесва ми музиката. Танцува ми се.
А това е г-н Брадли Ийстланд, с Просто Магия на финала,
отнасяйки вкъщи купата от юношеското състезание.
Следва "Мъжка покана". - Здравей, Джордж.
Къде е Джордж? Това той ли е? - Чака следващото състезание.
Скъпа, колко изпи? - Достатъчно, скъпи.
Джорджина беше така безпомощна, че почти ми стана жал.
Не би издържала дори един ден в пустошта.
Каза, че няма да е официално. - Ами то не е.
Поне по скалата на майка ми.
Зашеметяваща си.
Благодаря.
Кое е красивото момиче?
Къде, скъпи? - Ето там.
Здравей. Изглеждаш готов да се състезаваш.
Мили Боже! Синът ни общува с прислугата.
Какво лошо има?
Тя няма потекло. - Ти също нямаше, когато се оженихме.
Къде е Красавица?
Пожелай ми късмет. - Късмет.
Хайде.
Давай!
Хайде, Джордж. - Това е! Давай, Джордж!
Красавице! - Толкова е бърз.
Той е много неща.
Давай, Джордж! - Хайде!
Хайде, Джинджифил!
Да!
Джордж Уинторп отнася купата за трета поредна година.
Да!
Сега, дами и господа, момчета и момичета,
последното събитие за деня, "Женската покана".
Виж, скъпи, това е Джорджина. - Да.
Толкова е красива.
Здрасти. - Здравей.
Поздравления. - Благодаря, Джо.
Беше заради Джинджифил.
Може да не харесвах Джорджина, но исках да победи.
След сигнала!
Хайде, Красавице!
По-бързо, Красавице!
Давай!
Опитвах се да слушам, но ме удряше много силно.
Тя не беше Джо. Нямаше идея какво прави.
Нещо не е наред. Походката й.
Без подкова, скачането беше опасно. - Давай!
Въпреки това ме насилваше да продължавам.
Хайде, хайде!
По-бързо!
Боже! Скъпи, тичай!
Красавице! - Не се тревожи.
Само егото й е наранено.
Безполезен кон! Можехме да победим!
Куцаше, но ти продължи да я насилваш. Знаеше ли, че подковата й е хлабава?
Егоистка! Застраши своя живот и този на коня.
Джорджина, добре ли си?
Боли ли те? Хайде, ела с мама.
Добре ли си? - Не!
Разбира се, че не е.
Красавице. Знам, знам. Хайде.
Добро момиче.
Цяло чудо е, че не си е счупила крака.
Който и да го е направил, не бива да се занимава с коне.
За съжаление тези белези ще останат цял живот,
но може да се оперира, ако... - Не, няма повече да харчим за нея.
Казах ви, че не бива да водим мустанг в конюшните ни.
Просто я върнете. - Не можеш, майко. Джо...
Мога всичко, Джордж. И стой далеч от прислугата.
Прислуга? - Да, Джордж. Прислугата.
Джо е десет пъти по-добър човек от теб.
Времето в Ършал ни подложи на изпитание.
Джордж! - Но Джо и аз станахме по-силни.
Уважавах Джордж, че се опълчи на майка си.
Беше наследил потеклото й, но не и гадния й характер.
Джо работи много и почти беше време да се връщаме.
Но Джинджифил щеше да ми липсва.
Спестих $800 и изчислих.
Трябва да стигнат да се отплатя на г-н Гордън
и ако продължавам, най-накрая ще мога да я изкарам оттук.
Чакай, защо идваш пак? - Имам ужасни новини.
Бъртуик затваряше завинаги.
Всички животни щяха да бъдат продадени.
Ти си моето семейство.
Знаеш, нали?
Ще те намеря.
Ще спестя достатъчно пари и ще те намеря.
Сърцето ми спря. Краката ми се вцепениха.
Обещавам.
Усещах, че дори не мога да дишам.
Джо ме изоставяше?
Плаках, крещях. - Чакай!
Чакай! Красавице!
Удрях с копита по онова ремарке, за да спре.
Но беше късно.
Единствено можех да гледам сладкото лице на Джо,
докато не изчезна напълно от живота ми.
Когато загубих Джо, гневът ми се върна.
Започнах да хапя и ритам,
всичко, което можех, за да ме пратят вкъщи.
Но планът ми не сработи. - Как си, хубавице?
Новият ми стопанин харесваше огъня в мен.
Не съм си и помислял, че ще се сбогувам с Бъртуик. Съжалявам, Джо.
Преди няколко години се влюбих в един млад мустанг,
който спасихме в Невада.
Беше недохранен, но толкова хубав.
Нарекох го Красавец.
Казват, че конете те избират, а Красавец избра мен.
Тренирах го правилно и беше идеален кон.
Плаках като дете, когато го дадохме.
И не се бори да го задържиш?
Ако се борех за всеки кон, който съм обичал,
щях вече да имам стотина.
Аз не искам стотина.
Искам само един.
Ще си върна Красавица, чичо Джон, на всяка цена.
Купи ме един човек на име Тери,
за да му помагам да търси изгубени в планината хора.
Да бъда отново сред природата, ми върна стари спомени.
Сякаш отпреди един цял живот.
Тери беше тих човек и добър с мен,
но не можех да не си мисля, че Джо беше права.
Трябваше да избягаме заедно, когато имахме този шанс.
Влюби се в този хубав млад мустанг, а Тери?
Мисля, че тя е прекрасна.
И по-приспособена към такъв терен.
Новият ми живот изискваше една друга моя страна.
Трябваше да бъда по-смела и безстрашна от всякога.
Тук става малко опасно.
Тя може. Хайде.
Хайде. Това е моят смел кон.
Тери, спри. Много е стръмно.
Прекарах две години в планините с Тери.
Имахме много смели спасявания.
Беше тежка, самотна работа,
но научих нови уроци за това как да бъдеш отдаден.
С Тери рискувахме живота си всеки ден за непознати хора.
Това е моето момиче.
Ако Джо можеше да ме види, надявам се, щеше да се гордее с мен.
Помогнете ми, моля ви!
Дръж се! Дръж се!
Побързайте! - Идвам!
Кракът ми се заклещи.
Направих всичко възможно да се задържа,
но волята на реката беше много силна.
Видях те!
Но Тери беше решен да спаси този човек, аз също.
Дръж се здраво, идвам!
Само веднъж в живота си бях виждала река да прелива
и да помита всичко по пътя си. - Моля ви!
Кракът ми се заклещи, не мога да го движа.
Водата прииждаше прекалено бързо.
Трябва да ми помогнеш. - Добре.
Той трябваше да побърза.
Дръж се!
Хайде!
Нямаше да успеем.
Спасявай се, момиче.
Не знам дали някога мустанг беше надбягвал река,
но аз щях да опитам.
Хайде!
Направихме го.
Никога не бях галопирала толкова бързо или толкова силно.
Трябва да те заведем в болницата. - Гордеех се, че съм партньор на Тери.
Ще се погрижим за нея, сър.
Танер, свали юздата и седлото на коня и се погрижи да има вода.
Тя беше герой днес. Хайде, сър, да тръгваме.
Мисля, че и Джо щеше да се гордее с нас.
Боже, момиче. Ти гориш.
Добре, хайде.
Като ледената речна вода, студеният въздух нахлу в дробовете ми.
Но човекът не знаеше нищо за конете.
Така че ме остави без одеялото ми.
Краката ми започнаха да треперят и дори не можех да стоя.
Беше ми много студено.
Не, не, глупаво дете.
Глупаво дете.
Моят смел кон.
Хайде, момичето ми. Стани.
Има колики. Дробовете й са възпалени. Дадох й нещо за болката.
Да се надяваме, че има силата да оцелее.
Тери остана с мен цяла нощ, докато съзнанието ми се замъгляваше.
Борих се да остана будна,
но усещах как духът ми се изплъзва.
Тогава видях Джо.
Дръж се заради мен.
Ще те намеря.
Обещавам.
Ще те намеря.
Обичам те, Красавице.
Не знам дали беше сън или Джо успя някак си да ме намери.
Ти се събуди. - Тери беше добър човек.
Моето момиче, ти се събуди. - Но остаряваше, както и аз.
Реши да се пенсионира. Така че пак ме продадоха.
Бях изпратена толкова далече,
че фермерите все още ползваха стари инструменти за работа.
Обеща на Тери, че ще се грижи добре за мен, но фермерът излъга.
Когато бях готова да се предам,
винаги си спомнях нещо, което мама ми беше казала.
Каза ми, че е невъзможно духът на мустанг да бъде пречупен
и че ако някога стане много трудно,
трябва да затворя очи и да мисля само за хубави неща
и хубавите неща ще ми се случат.
Мислех си за Джо.
Спомних си времето, когато бяхме млади и свободни.
Но беше толкова отдавна.
Дали тя изобщо ме помни?
Опитах да си представя къде е сега.
Скъпи чичо Джон,
зимата в града е много красива.
Взимам допълнителни смени
и почти спестих парите да откупя Красавица.
Но сега изглежда не мога да я намеря.
Сякаш тя изчезна.
Знаех, че е поредният сън,
но понякога, когато си мислех, че почти чувам гласа на Джо,
цвилех много силно, за да може и тя да ме чуе.
Никога няма да спра да я търся. С обич, Джо.
Минаха почти седем години, откакто видях Джо за последно.
Купихме кон.
Но надеждата може да бъде много силен инструмент,
ако не се отказваш от нея.
Малко по-сломена, отколкото я искахме, нали Джери?
Всъщност Доли я избра. - Добре е, просто е изморена.
Така е, миличка. Не бива да съдиш по външния вид.
Новото място беше най-малкото, на което съм била.
Спокойно, ето така. - Наоколо нямаше пасища.
Само бетон и стени. - Нека да я настаним.
Страхувах се да остана сама на това място.
Доли ми напомняше на Джо и допирът й беше нежен.
Всичко е наред.
Сякаш знаеше точно как да ме успокои.
По-полека около конете.
Сигурен съм, че е била удивителна, когато е била млада.
И ще бъде отново с добро отношение.
Как да я наречем, Джер?
Мислех си за Джаки, като старата. Какво мислите?
Ами Лейди? Защото е много елегантна.
Много й отива. - Чудесна идея, Доли. Лейди ще е.
Лейди.
Спокойно. Не бързаме за никъде.
В началото ми беше странно да тегля карета,
но Джери не ме пришпорваше.
Хареса ми паркът и всички лица там.
Знаех, че неслучайно се озовах в града.
Не можех да повярвам колко много хора посещаваха това място.
Хиляди. И бях сигурна, че някак ще намеря Джо.
Липсваше ми толкова много, че започнах да я виждам навсякъде.
Какво има, Лейди?
Търсиш ли някого?
Хайде, върви.
Но не спирах да се надявам.
В сърцето си знаех, че ще я намеря.
Всеки ден я търсех.
Познавах този кон.
Това беше Джинджифил.
Не можех да повярвам колко се е променила.
Силното й тяло беше станало кожа и кости.
Огънят и животът в погледа й бяха заменени от дълбока тъга.
Каза ми, че е спечелила много награди за Джордж,
но когато заминал да учи, майка му я продала без той да знае.
Колко взимаш? - Аз съм вашият човек.
Докато моето сърце на мустанг можеше да издържи такъв живот
само с надеждата да видя Джо отново,
знаех, че Джинджифил вече нямаше за кого да се надява.
Също знаех, че това е последният път, в който я виждам.
Добре, хайде.
Никога няма да забравя последните й думи.
Тя каза, че Весели Крачета и аз сме единствените приятели, които е имала.
Тръгвай.
Красавице?
Хайде, Лейди
Добро момиче.
Благодаря, че изкара тежката вечер, момиче. Ти си добра...
Добре съм, добре съм.
Но Джери не беше добре.
Настинката беше слязла в дробовете му, също както стана с мен.
Здравей, хубавице. - Хубав кон.
Лекарят каза, че Джери не може да кара до края на зимата,
може би дори и пролетта.
Трябват ни парите.
Мога да я прибера.
След като ме отнеха от Джо,
си мислех, че животът ми няма как да стане по-зле, но грешах.
Бавно и полека. Хайде, така е добре.
В онази конюшня вонеше на мухъл и старо сено.
Конете бяха зли, заради лошото им отглеждане
и се чудех сега какво ще искат от мен. - Лека нощ, Лейди.
"Прибирането" ми означаваше да съм на крак денонощно.
Джери беше добър... - Спокойно.
И повечето бяха като него. - Леко, леко.
Но не всички хора са добри.
Хайде.
Знаех, че беше Джинджифил. Най-накрая намери покой.
Как не могат някои хора да разберат, че конете усещат какво правят?
Джо знаеше, че мога да усетя любовта и тъгата.
Какво ти става? Хайде!
Но други смятаха, че няма проблем просто да захвърлиш един кон,
все едно животът му не значи нищо.
И това ме съкруши.
Къде са годините, в които конете работеха 8, 10 часа на ден?
Това бяха много часове, Том. А и вчера също беше навън.
Конюшни "Мидтаун".
Не, няма черен кон при мен.
Да, видях вестниците. Ужасно.
Сигурно си била красива навремето.
Това означава хубава. - Да, ще разпитам.
Сега си известна, виждаш ли?
Безполезна е, ако не може да работи.
Имам човек, който може да се погрижи за нея.
Но ако я изкараш на пасищата, ще се възстанови за два месеца.
Не си струва парите.
Конюшни "Мидтаун".
Не, госпожице, съжалявам. Не знам нищо за този кон.
Наистина ужасно. Да, разбира се. Ще разпитам.
Още една причина да се отървем от нея.
Какво правиш там? Връщай се на работа. - Да, сър.
Г-н Скинър, благодаря, че дойдохте.
Имам голяма земя. Мога да взема всички.
Това е първата. Стана безполезна. Предният крак. Около 540 кг е.
За нея се разбрахме. И другата, за която говорихме.
Тази там ли? - Можеш да я вземеш, сделка?
Абсолютно. - Чудесно.
Да отидем в офиса. - Слушай сега...
Ако имаш други, само се обади, нали? - Знаех, че нещо лошо се задава,
но по-мъчно ми беше за малката кобилка,
която беше толкова изтощена, че дори не й пукаше какво се случва.
Чудех се дали някой я е обичал, както Джо обичаше мен.
И ми се искаше да мога да я видя само още веднъж.
Ало?
Бяла звезда. Да, има.
Да приключваме бързо. Не обичам да стоя тук с тези неща.
Коя е? - Ето там.
Какво, по дяволите? Назад. Влизай вътре.
Стой кротко. - Знаех, че бяха дошли за мен.
Но ако това наистина беше краят, нямаше да ги улесня.
Назад, конче! - Бях мустанг - силна, горда и дива.
И щях да се защитавам до последния си дъх.
Джо би искала това. - Назад!
Майка ми също. - Боже, как е възможно?
Да им проверим документите.
Чухме слухове за изчезнали коне.
Дай да видя. - Нищо не съм направил.
Идваш с нас. - Сериозно? Спрете.
Няма значение, госпожо. Просто...
Моля те, пусни ме. - Пусни момичето.
Сериозно.
Красавице?
Ти ли си, момиче?
Всичко е наред.
Това съм аз.
Аз съм Джо.
Това поредният сън ли беше?
Моята Красавица.
Обещах, че ще те намеря.
Наистина беше тя.
Моята Джо.
Моята Красавица.
Това беше най-щастливият ден в живота ми.
Най-накрая разбрах какво ни свързваше с Джо през цялото време.
И двете имахме дух на мустанг.
Гордея се с теб.
Отдавна те търсим, Красавице.
Не се тревожи. Приятелите ти идват с нас.
Сбогом, хубавице.
Да тръгваме.
Можех да подуша солта във въздуха отново.
Най-накрая си отивах вкъщи.
Джо беше успяла.
Никога не бях виждала толкова смешно малко конче.
С изключение на Весели Крачета. Той си имаше семейство.
Помниш ли стария си приятел? Намерих го докато търсих теб.
У дома си.
Ана, това е Красавица.
Искаш ли да я поздравиш? - Здравей.
Искаш ли да й пипнеш носа? Много е мек.
Ще ме ухапе. - Не, няма.
Учихме се една друга преди много време.
Ти каза, че е дива. - Беше някога.
Беше много дива.
Тя спаси живота ми.
Как е възможно кон да спаси човек?
С удоволствие ще ти разкажа.
Докато растях стана нещо, което промени живота ми завинаги.
Красавица е причината да направя това място.
Толкова бях горда от това каква е станала.
Потупай го и кажи "благодаря".
Благодаря. - Винаги трябва да благодариш.
Добре дошла у дома, Красавице.
У дома.
Най-накрая бях там, където трябваше да бъда.
Един мъдър кон някога ми каза,
че духът на мустанга не може да бъде пречупен.
Че има силата на океана и живее вечно, като вятъра.
Отне ми много време да осъзная защо е така,
но сега знам, че е така, защото истинският мустанг
никога не се отказва от надеждата или от любовта.
И когато дойдоха последните моменти
и галопирах към небето,
разбрах, че мама беше права.
Наистина се усещаше като летене.
Превод и субтитри: Dragonfly UNACS TEAM | subsunacs.net