Градът беше централен, изпълнен с туристи и врява.
Никой не подозираше, че Император Наполеон е на път,
и че би могъл да се появи мигновенно.
Но както знаем, миналото е чужда територия.
Хайде! - Опитвам се, г-це.
Не бъди толкова хилава! Побързай!
Да помогна ли, дами? - Идвам при баща ми, г-н Тренчърд.
Остани тук.
Кой, за Бога, смее…
Капитане, извинете ме. - Разбирам, Тренчърд…
Моля? - Г-н Тренчърд.
Изискваме брашното довечера. - Ще дам най-доброто от себе си.
Ще ви помоля да изчакате отвън.
Носиш ли ги? - Три- за теб, мама и мен.
Предполагам, лорд Беласис ще вечеря там преди бала?
Тя му е леля. Според Едмънд ще има късна вечеря.
Не го наричай “Едмънд”. Отивай да подготвяш майка си.
Няма време за нова рокля. - Има за освежаване на стара.
Няма да иска. - Ще й се наложи.
Кога ще й кажем всичко? - Когато е уредено.
Той ще ни съобщи. Тръгвай!
И прати онзи глупак обратно.
Няма да познаваме никой. - Татко ги познава.
Познава офицерите, които му поръчват.
Не биха очаквали един доставчик да е сред тях.
Дано си по-учтива с Лорд Беласис.
Не се носи в облаците, дете.
Естествено, че се съмняваш в него. - Той е графски син.
Не може да следва сърцето си. Увлечението ви беше безобидно,
но трябва да приключи, преди клюките да те наранят.
Поканите за бала на леля му не казват ли достатъчно?
Казват, че иска да угоди на една млада дама.
Не би успял в Лондон, но тук живеем на военен фон.
Устоите не важат. - Тоест, не сме компания за херцогиня?
Именно, и ти го знаеш. - Татко не би се съгласил.
Баща ти е постигнал много, но е забравил за вродените бариери.
Бъди доволна от това, което сме.
Не принизявай успеха на баща си. - Ти го принизяваш.
Директорската щерка, която все е над съпруга си.
Никого не принизявам, най-вече баща ти!
Искам да избегна неудобни ситуации. - Чиста снобария!
Подраних ли, г-жо? - Не, Елис. Заповядай.
Приключихме, нали? - Щом казваш, мамо.
Канени сме на бала на Херцогиня Ричмънд. - Невъзможно!
Тоест, имам нужда от малко време, за да ви подготвя тоалет.
Г-ца София изглежда развълнувана.
Предполагам Лорд Беласис го е уредил? - Или Херцог Уелингтън.
Г-н Тренчърд му е любимец, а и балът е в негова чест.
Вероятно е, г-жо.
Каза ли ти? Успял е. - Благодаря, Елис. Върни се после.
Каква възможност! Двама херцози ще присъстват.
Моят командир и домакинът, и двамата на власт.
Джеймс Тренчърд, започнал като коняр, ще танцува с принцеса!
Да не си посмял да ни изложиш!
Ще видим. - Сериозна съм!
Не стига, че окуражаваш София. - Убеден съм, момчето е искрено.
Няма как да си. Той може да иска да бъде,
но не си е сам господар. Няма как да се случи.
Безумно е да мислим за балове, когато сме пред война.
Не съм съласен и с двете ти твърдения.
Ако София бъде наранена заради глупостите ти,
ти ще си отговорен. - Много добре.
Що се отнася до просенето за покани,
чувсвам се толкова унизена. - Няма да позволя да провалиш това.
Не бих и опитала. Сам ще се провалиш.
Дано не сбъркахме. - Късно е за това.
Кое е толкова забавно? - В Брюксел сме за уединение,
а сега даваме бала на сезона. - Херцогът настоя.
Трябвало да покажем, че Бонапарт не може да повали британския дух.
Едмънд! Прекрасно, че си пръв. - Реших, че ще съм полезен.
Лельо, надминала си себе си с обзавеждането.
Кой да разбере, че до скоро беше хамбар за карети?
Г-н и г-жа Джеймс Тренчърд. Г-ца София Тренчърд.
Поканила си Магьосника? - Какво имаш предвид?
Доставчикът на Уелингтън. Как се е озовал тук?
Доставчик? Поканила съм търговец?
Той е един от най-верните служители на херцога.
Подвел си ме, Едмънд. Не ми харесва. Дано майка ти не се разстрои.
Много мило от ваша страна. - За нищо, г-жо Тренчърд.
Разбрах, че сте много гостоприемни към племенника ми.
За нас винаги е удоволствие. - Горките момчета, толкова далеч от дома.
И това ако не е Магьосникът. - Добър вечер, Ваше велико…
Херцогство. - Нека представя дъщеря си, София.
Г-це, мога ли да ви придружа?
Реших, че няма да дойдете. - Стига, подранихме.
И час разделени е вечност. - Прочел си го някъде.
Едмънд наистина ли е сериозен?
Майката е приемлива, но бащата е гротеска.
Ще поговоря с Едмънд. - Изчакай момичето да си замине.
Моли се Карълайн да не разбере. - Негово Величество, Принц Орански.
Защо не го наричаш “Ваша Милост”? - Това е за слуги, не за тук.
Аз винаги така му казвам. - Защото работиш за него.
Значи да не го правя сега? - Ако не беше просил покани,
нямаше да си в тази позиция. - И как Магьосникът се е озовал тук?
По покана на Херцогинята. - Така ли?
Надявам се, вечерта е приятна. - Да, Ваша Милост.
Говори се за наплива на Бонапарт. - Затова и закъсняхме.
Изглежда утре тръгваме на път.
Това ли е очарователната ви съпруга? - Звучите уверено, Херцозе.
Понсънби, познавате ли Магьосника?
Често вися пред офиса му с поръчки от хората ми.
Г-жо Тренчърд, Сър Уилям Понсънби. Съпругата на Магьосника.
Дано е по-шедър към вас, отколкото към мен.
Прекрасна идея, Херцогиньо. - Баща ми е водил шотландския полк.
Главнокомандващият не можа да откаже. - Наистина.
Искаш ли да опиташ? - Майка ми идва да ни раздели.
Защо е толкова против мен? - Убедена е, че ще донесеш само беди.
Тогава да я опровергаем.
Не позволявайте София да обзема вечерта ви.
Имате и други приятели сред гостите. - Не се бойте, аз съм където трябва.
Много добре, Милорд. Но София има репутация,
а вашето внимание я подлага на риск.
Надявах се да ми вярваш повече. - И аз.
Дами и Господа, вечерята е сервирана.
Магьосникът, последвай ни.
Ваши Височества, Дами и Господа. Извинявам се, че спирам забавленията,
но е време всички с униформа да се подготвят за отпътуване.
Освободете стаята. Понсънби, картата?
В мен е.
Орански има съобщение от Барон Ребек. - Бонапарт пристъпва от Шарлерой.
Ще се мобилизираме при Катр-Бра, ако не е късно.
Има време до изгрев. - Иначе, ще се бием при Ватерло.
Трябва ни помощта ви, Магьоснико. - Няма да ви липсват провизии.
Схватлив сте, Тренчърд. Помнете го след войната.
Притежавате потенциал. - Много сърдечно, Ваша Милост.
Стойте над дребнавините на обществото. Достатъчно умен сте.
Достатъчно. Да се подготвим.
Трябва да отида до склада. Вземете каретата, ще ходя пеш.
Последната битка ли е? - От години я чакаме.
Мисля, че сега наистина е. Къде е София?
Поне ще забравят авантюрата. - Чакайте ме при портата.
Не се бой, всичко ще е наред. Ние имаме късмет.
И много любов. - Когато се върна,
обещавам да сме щастливи. - Джентълменска клетва.
Именно.
София…
Грижете се за нея.
Какво има? Знаеш, че няма избор. - Не е това.
Овладей се, скъпа. Хайде, бързо.
Тръгвайте. Ще се върна като мога.
Докога ще продължи? - Докато някой победи.
Не мисля, че още дълго.
Ще ми кажеш ли ако има новини от татко? - Разбира се, но сигурно е зает.
Ще трябва ли да бягаме ако Наполеон победи?
Оливър, ще ми донесеш ли шал?
Недей да го плашиш. - Как си толкова спокойна?
Какъв избор имам? - Иде ми да крещя по улиците.
Едва ли някой би забелязал.
Докато го правиш, моли се да се приберат.
Бях започнала да губя надежда. - Успяхме.
Бонапарт се укрива. - Слава богу.
Има още новини.
Не всички оцеляха битката. - Клетите души.
Херцогът на Брунсуик е мъртъв. Лорд Хей. Сър Уилям Понсънби.
Ще се молим за тях. Онази нощ ни обвърза завинаги.
Наистина.
Има още една жертва, с която сме дълбоко обвързани.
Виконт Беласис.
Недей, не го казвай.
Сигурни ли са? - Бях там.
След края на битката. Беше грозна гледка.
Навсякъде трупове, писъци на ранени…
Събираха мъртвите… - Защо отиде?
Бизнес. Затова правя всичко.
Трябваше да оценя загубите.
Беласис беше в списъка на жертвите, поисках да го видя…
Той беше.
Как е София? - Извън себе си, след бала.
Несъмнено в страх от тези новини. - Аз ще й кажа.
Мисля, че трябва аз, като майка. - Не, аз ще го направя.
Отиди при нея след това. Къде е?
В градината.
БЕЛГРАВИЯ, ЛОНДОН
26 ГОДИНИ ПО-КЪСНО
Г-жа Тренчърд. Херцогиня Бедфърд ме очаква.
Г-жа Джеймс Тренчърд.
Г-жо Тренчърд, хубаво, че дойдохте.
Херцогът сподели, че съпругът ви много искаше.
Херцогът е твърде благосклонен към нас.
Познавате ли някой? - Не се тревожете, ще се оправя.
Очарована съм от идеята за следобеден чай.
Набира популярност.
Ваша милост. - Моля да ме извините.
Благодаря.
Добър рефлекс. Не разбирам този модерен начин.
Човек може да се подкрепи с нещо, но защо не около маса?
Идеята е да говорим свободно с когото желаем.
Аз бих искала да поговоря с вас.
Елате да ви представя на г-жа Карвър и г-жа Шут.
Желаят да се запознаете. - Няма ли да представите мен?
Вдовицата Херцогиня Ричмънд. Представям ви г-жа Джеймс Тренчърд.
Сега нека отидем при г-жа Карвър и г-жа Шут.
Не я вземайте. Мисля, че се познаваме.
Имате силна памет.
Променила съм се, но наистина сме се срещали.
Присъствах на бала ви в Брюксел.
Вие сте били там? - Да.
Мислех, че отскоро сте…
Трябва да проверя дали всичко е наред.
Добре ви помня. - Впечатлена съм.
Не се познавахме добре. - Не.
Бяхме ви натрапени. - Помня, племенникът ми беше влюбен.
Вероятно. Дъщеря ми определено беше. - Как е тя тези дни?
Помня, беше красавица. Какво се случи с нея?
Като Лорд Беласис, и тя почина. Скоро след бала.
И никога не се задоми? - Никога.
Съжалявам, наистина.
Добре я помня. Истинска хубавица.
Имате ли други деца? - Син, Оливър, но…
Но София беше любовта на живота ви.
Казват, че трябва да обичаме децата си по равно…
О, не съм и опитвала. Харесвам някои,
разбирам се с други, но има две, които не понасям.
Колко имате? - 14.
Боже. Наследството ви е в безопасност. - Така изглежда.
Останах прекалено, по-късно ще ми коства.
Разговорът бе приятен. Припомни ми едни по-вълнуващи времена.
Изглежда това е предимството на подвижния чай.
Може да си отидеш по всяко време. Желая ви всичко най-добро.
Независимо от къде произхождаме. - И аз ви желая същото.
Говорихте дълго със сестра ми.
Домакинята каза, че сте били на известния бал в Брюксел.
Така е, Лейди Брокенхърст. - Да, това съм аз.
А вие сте г-жа Тренчърд. - Чували сте за мен.
Със сигурност съм.
Прекалено вкусни са, за да устоиш.
Странно е да се яде сега, дано вечерята не е излишна.
Заповядайте.
Кажете, защо бяхте на бала? Познавахте ли сестра ми?
Всъщност не.
Позната сте ми като жената на доставчика на Херцог Уелингтън.
Присъствието ви тук ме съмнява в тази информация.
Информацията ви е правилна.
Съпругът ви още ли доставя храна? Сигурно е много добър.
Работи с братята Къбит.
Откакто се върнахме менажира проектите им.
Известният Томас Къбит? След като е бил корабен дървар?
Започнал е така, но развива нов строителен метод.
Обединява занаятчиите- зидари, мазачи…
Бившите му работодатели… - Сега са инвеститори.
С брат му планираха всичко. - Впечатляващо.
Строяха Лондондския Институт, когато срещнаха съпруга ми.
Спомням си отварянето. Беше величествено.
Работили са и по Площад Тависток,
както и други места. - Докато не издигнаха Белгравия.
Кът, създаден за живота на богатите. Каква история!
Вие сте модерна жена, г-жо Тренчърд.
Дано не ви обиждам. - В никакъв случай.
Що се отнася до бала, покани ни любимец на сестра ви.
Кой е бил този любимец? Познавала ли съм го?
Моля, г-жо Тренчърд, не бъдете потайна.
Познавали сте го добре. Лорд Беласис.
Значи сте познавали сина ми добре?
Г-жо Тренчърд, желаете ли да… - Простете, но сме в разговор.
Какво казвахте?
Дъщеря ми го познаваше по-добре от нас.
Напрежението в Брюксел беше голямо.
Не знаехме какво ще стане. Падение или победа за Англия.
Тази несигурност създаде дива и нажежена обстановка.
Усещали сте, че не всички войници ще се завърнат от фронта.
Да.
Сигурно им е харесвало.
Опасността изглежда много романтична, когато си млад.
Къде е тя сега?
София почина.
Не знаех това. - Скоро след битката, беше отдавна.
Съжалявам.
За разлика от други, разбирам през какво сте минали.
И знам, че никога не си отива.
Намирам това за утешително.
Казват, че тъгата обича компания. Може би е истина.
Помните ли Едмънд? - Много добре.
Често идваше у нас с други младежи.
Беше чаровен, харесван, красив и забавен.
Както и много други неща.
Имате ли други деца? Простете, забравих, че нямате.
Не, след нас няма да остане нито следа.
Но още се гордеем с Едмънд. - Разбира се.
Ще се прибирам. Беше ми по-приятно от очакваното.
Кой ви каза, че ще съм тук?
Никой. Попитах домакинята кой разговаря със сестра ми.
Тя спомена вашето име. Бях любопитна.
Чувала съм много за вас. Би било жалко да не се запознаем.
Дано не съм ви разочаровала. - Не сте.
Чрез вас сякаш го зърнах отново…
Как танцува и се забавлява до сетния си миг.
Харесва ми да си го представям. Така ще го запомня.
Благодаря ви.
Какъв беше г-н Уилки? - Сравнително учтив.
Година след моя портет, изобрази самата кралица.
Сега иска двойна надница.
Само я глезиш. - Мамо, бях сама цял ден.
Е, имаш достатъчно занимания. - Нямам това предвид.
Можеше да дойда с теб, ако знах къде отиваш.
Не беше канена. - Има ли значение?
Повечето жени биха завели дъщеря си независимо.
Ти не си ми дъщеря. - Снаха ти е, майко.
Същото е като дъщеря. - Не бива да водя непоканени в чужд дом.
Дом на херцогиня, която аз не познавам.
Имаше ли интересни гости? - Старата Херцогиня Ричмънд.
Припомнихме си бала в Брюксел. Сестра й също присъстваше.
Майката на… - Да.
Говорихте ли? - Да.
Тя какво каза? - Да не ги отегчаваме сега.
Нямаше да съм отегчена ако бях там.
Днес те нямаше в офиса, Оливър.
Не дойдох. - Защо?
Инспектирах ул. Чапъл. Защо къщите са толкова малки?
При развитие на район, не може да строиш само палати.
Работещият персонал и слугите също имат нужда от домове.
Трябват и конюшни. Обемни са, но пък полезни.
А ние къде ще живеем, татко? - Където си изберете на алея Честър.
Не е ли малко схлупено там? - Да, неподходящо е за гости.
Като твой син ми трябва позиция. - По-широко е от нашия пръв дом.
Отгледали сте ме в други времена, имам и други изисквания.
Виж ти, трудно намираме съгласие днес.
Идния месец сме в Гленвил. Защо не дойдеш за седмица?
Ще опитаме. Пътят е много. - Ами ти, Оливър?
Винаги си обичал Гленвил. - Така е.
Но на Сюзън не й понася път. - Наистина, за мой срам.
Едва понасям и час в карета. - 3 дни биха били непосилни.
Съжалявам, знам колко обичаш къщата. - Да, взаимно си вдъхнахме живот.
След смъртта на София ли?
Ще се качвам.
Не се бавете. Слугите трябва да си лягат.
Не можеш ли да я озаптиш? - Очевидно не.
“Не на алея Честър.” Все едно е за прокажени.
“Много ни е схлупено на величието.”
Оцъкли се щом Господарят предложи Оливър да поработи.
Своеволия ли дочувам? - Не, г-н Търтън.
Семейство Тренчърд ви плаща. Заслужават уважение, Морис.
Да, г-н Търтън.
Не са това, за което се мислят. Личи им щом са насаме.
Господарят е почтен човек. - Г-н Майлс му е камериер, познава го.
Виждал съм и по-ниско ниво в по-богати къщи.
Аз подкрепям г-н Оливър. Отгледали са го като джентълмен.
Сега го презират, че е такъв.
Защо да му дават имения? С какво ги е заработил?
Джентълмените не “заработват”.
Те наследяват. - Така е! Г-жа Оливър не заслужава ли?
От богат род е, нередно е да я заровят в дупка.
Съжалявам, че ще ви противореча г-жо Спиър,
но намирам г-жа Оливър за невъзможна. - Има право.
Кокетничи като испанската принцеса. Не и господарката.
Тя е справедлива и не ме тормози. - Радвам се да го чуя.
Горкият ни господар. Тези неща трудно се учат.
Наистина, г-жо Елис. - Не съм съгласен, г-н Търтън.
Ще останем на различни мнения.
Разбира се, че не може да й кажем!
Каза, че след тях не остава нищо, прочувства ме.
Значи искаш София да бъде споменавана като блудница?
Ако я помоля, може би ще запази тайната…
Редно ли е да крием, че има внук?
Крием го от 25 години. Забранявам ти.
Няма да позволя да опетниш паметта на дъщеря ни.
Разкарай кучето!
Какво има?
Нося дете.
Моля?
Кога?
Февруари, предполагам.
Не знаеш ли? - Февруари.
Лорд Беласис ли е отговорен?
Глупаво дете! Как можа да го позволиш?
Мислех, че сме женени. - Нелегално е без разрешение от баща ти.
Ти си едва на 18! - Той разреши.
Баща ти е знаел?
Едмънд искаше да се венчаем докато можем, татко разреши.
Едмънд намери свещенник да ни бракува уединено.
Обявявам ви за съпруг и съпруга.
Може ли да се целунем? - С благословията ми.
Венчахме ли се? - Определено.
След това отидохме в покоите му. Там се случи.
Церемонията е била фалшива? - Тогава не заподозрях.
Едмънд говореше за бъдещето ни до самия бал, преди битката.
Кога разбра? - Когато излезнахме на улицата
имаше група офицери в униформи от полка на Едмънд…
И? - Един от тях беше свещенникът.
Войник, който е помогнал на Едмънд да ме заблуди.
Сега разбирам какво те разстрои. Предполагах, отпътуването му…
Разбрах, че съм измамена. Не ме чакаше вечна любов.
Бяха ме направили на глупачка.
Надявах се някой ден да ми обясни, но той почина.
Откога знаеш за детето? - Не исках да повярвам.
Полудях, дори изпих някакъв лек от една циганка.
Не помогна, все още съм бременна.
Какво каза на баща ти? - Знае за измамата.
Казах му щом се завърна, но не знае за детето.
Трябва да отпътуваме, докато баща ти вземе мерки.
Ще обявим причина, но трябва да му кажа довечера.
Не го обвинявай. Беше и негова мечта.
Ти си още дете, но той е родител.
Баща е, за бога! Трябва да те пази от мечти.
Г-жо Касън, върнахте се. Бебето се появи бързо.
Едва бяхте излезли. - Здраво ли е?
Така изглежда.
Г-жо Касън…
Не можем да спрем кървенето.
Тук съм! Какво да направя? - Видя ли го?
Докторът каза, че е здраво.
Сега ще оправим и теб. - Ще го пазиш ли?
Заедно ще го пазим. - Обещай, мамо!
Намери му любящо семейство.
Ще говорим като си отпочинеш.
Кажи на татко, че го обичам и опитай да му простиш.
За всичко, моля те!
И не ме забравяй.
Скъпо дете, не бих могла да те забравя никога.
Сега почивай, а когато се събудиш…
София…
Миличката ми.
София! - Отиде си, г-жо Касън.
Отиде си.
ПРЕВОД: bobbymak