Режисура ПИПА ЕРЛИХ и ДЖЕЙМЗ РИЙД
Продуцент - КРЕЙГ ФОСТЪР
Мнозина казват, че октоподът прилича на извънземно.
Но странното е, че когато ги приближиш,
осъзнаваш, че си приличаме в много неща.
Навлизаш в един съвършено различен свят.
Чувството е невероятно.
И усещаш, че си на прага на нещо необикновено.
Но разбираш, че има граница, която не бива да се престъпва.
Вече мина много време от деня, когато започна всичко.
МОЯТ УЧИТЕЛ ОКТОПОДЪТ /2020/
Западни нос, Южна Африка
Това място на върха на Африка, е известно като Нос на бурите.
В спомените ми от детството изцяло преобладава
скалистият бряг, отливите и горичката от кафяви морски водорасли.
Имахме малка дървена вила
буквално под линията на приливите.
И когато връхлитаха ужасните бури,
океанът разбиваше вратите и напълваше долната част на вилата.
Беше невероятно вълнуващо за дете
да живее буквално под въздействието на огромния Атлантик.
Повечето от детството прекарах във вирове сред скалите,
гмурках се в горичката от кафяви морски водорасли в плитчините.
Най-много това обичах да правя.
Като възрастен, се разделих с това.
Отначало нямаше проблем.
Докато не отидох в централна Калахари преди около 20 години.
С брат ми снимахме филм, наречен Големият танц.
Тогава се запознах с тези хора, които вероятно бяха
от най-добрите следотърсачи на света.
Да ги наблюдавам…
как анализират невероятни, едва доловими следи в природата,
неща, които дори не виждах,
и после ги проследяват, понякога с часове,
и намират скрити в пейзажа животни,
бе просто изключително да видя лично.
Те бяха вътре в света на природата.
А аз усещах, че съм отвън.
А истински копнеех да съм вътре в този свят.
18 години по-късно
Прекарах две години в пълен ад.
Дълго време работих здраво,
и бях се изтощил.
От месеци не бях спал пълноценно.
Близките ми страдаха.
А аз се разболявах от напрежението.
Съзнанието ми не можеше да се справя с всичко това.
Не исках повече да видя камера или монтажна.
Не можех да ги понасям.
Твоето истинско предназначение в живота вече е…
… на парчета.
А имаш и малко дете, което расте.
Том.
В това състояние не бих могъл да бъда добър баща на сина си.
Трябваше да направя коренна промяна.
Източник на вдъхновение ми беше детството ми,
а също онези майстори следотърсачи,
с които работих в Калахари.
И единственият начин, който знаех, за да го направя, беше
да бъда в океана.
Отначало, да влезеш във водата е трудна работа.
Едно от най-бурните, най-страшни места за плуване на планетата.
Водата изстива до осем, девет градуса по Целзий.
От студеното ти спира дъхът.
Трябва просто да се отпуснеш.
И тогава идва онзи прекрасен промеждутък от 10, 15 минути.
И ненадейно…
сякаш всичко е наред.
Студът подобрява мозъка, защото получаваш приток на химикали
при всяко потапяне в студената вода.
Цялото ти тяло оживява.
И докато тялото ти се адаптира, става все по-лесно.
И по някое време…
след около година…
започваш да жадуваш студа.
Изумителното на тази среда е
че си в триизмерна гора,
и можеш да скочиш от върхарите, и да идеш, където пожелаеш.
По същество, е като полет.
Все едно си на друга планета.
Инстинктивно се отпускаш все повече във водата.
Успяваш да задържиш дъха си все по-дълго.
Да бъда с кислородна бутилка в гъста гора от кафяви водорасли
за мен не е добро решение.
Аз искам да съм по-скоро като земноводно животно.
Инстинктивно знаех, че не бива да обличам неопренов костюм.
Ако наистина искаш да се доближиш… до такава околна среда,
извънредно помага да нямаш прегради.
Внезапно осъзнах, че имам сили отново да снимам и филмирам…
и тогава отново взех камерата си,
и започнах да правя това, което обичах, и от което разбирах.
Животните са необикновено екзотични и странни.
Много по-необикновени от най-развихрената научна фантастика.
Спомням си деня, когато започна всичко.
Открих тази много особена област,
защитена с горичка от кафяви водорасли,
защото самата горичка намаляваше вълнението.
Цялата горичка наоколо е съвсем тъмна, нищо не се вижда.
Но в това малко 200-метрово парче можеш да се гмуркаш и наблюдаваш.
Невероятно място е.
И си спомням, че имаше странна форма отляво
и се спусках надолу…
и гледах това странно нещо.
Дори рибите изглеждаха объркани.
И тогава, най-неочаквано…
Тогава не знаех, че съм станал свидетел на нещо необичайно.
Бях дошъл в края на цяла драма.
Мислиш си, "Какво прави това животно?"
Мисля, че тя малко се страхуваше от мен,
и затова вдигна това невероятно хлъзгаво…
парче водорасло, което и с ръце е трудно да хванеш
и го уви в чудна мантия около себе си
а после ме гледаше втренчено от малката пролука.
И после, бум, изчезна.
Трудно е да се обясни, но понякога те обзема чувство
и знаеш, че има нещо в това създание, което е много необичайно.
Има какво да се научи тук.
Има нещо специално в нея.
И тогава ми хрумна откачена идея. Какво ще стане, ако ходя всеки ден?
Какво ще стане, ако… не пропусна и ден?
Отначало, тя явно се влияеше от присъствието ми,
и реших, "Ще оставя камерата там,
и тя ще запише какво прави."
Тя вижда това лъскаво ново нещо в горичката.
Приближава го с щит,
в случай, че я нападне, ще вдигне щита.
Това е нещо различно. Интересно е.
Докосва го, опипва го, опитва го на вкус.
Ако е в игриво настроение, не може да оставиш за дълго камерата.
Тя просто ще я преобърне.
Бе нужно да ходя всеки ден, докато опозная средата й наистина добре.
Отначало, всичко изглеждаше едно и също.
Но след време забелязваш всичките различни видове горички.
Ето я старата горичка.
Има и горичка с най-различни водорасли, растящи по дъното.
Това е мъгливата горичка.
Когато започнах да правя карта на средата около бърлогата й,
бях шокиран, забелязвайки малки пещери съвсем близо до нея,
гъмжащи от пижамени акули.
А те всъщност са нейният най-значителен враг.
Кожата им е на райета, затова са наречени пижамени акули.
Не са хищници, които разчитат на зрение,
но имат невероятно чувствително обоняние.
И са особено агресивни.
Могат да навират мордите си в малки пукнатини.
Затова са смъртоносни хищници за малките октоподи.
Мислех си, "Колко време ще мине, преди да стане нещо с тези животни?"
След като я посещавах още много, много пъти,
настъпи определен момент, когато…
… страхът изчезна напълно.
Тя ще забележи голямо раздвижване, ще се уплаши леко,
после ще погледне, "А, това е той." Ще излезе и ще бъде много любопитна.
Много заинтересована, много любопитна, но без да рискува излишно.
Всички останали пипала държи закрепени в бърлогата
с вентузите.
И тогава просто се случи.
Протегнах леко ръка.
Нещо се случва, когато това животно направи контакт.
Но в един момент ще трябва да си поемеш въздух.
Трябва много внимателно
да отлепиш смукалцата,
без да я разтревожиш,
за да можеш да изплуваш и да си поемеш въздух.
Най-силното усещане е, когато излезе от бърлогата си,
защото именно тогава знаеш, че ти има пълно доверие.
Не оставя пипала вътре, в случай, че трябва да се скрие.
Сякаш казва, "Имам пълно доверие на този човек,
ще изляза от бърлогата,
и ще си върша моите дела."
Ставах свидетел на доста необичайни неща.
Могат да изглеждат бодливи, Могат да изглеждат гладки.
Да им израснат рога на главата.
Могат да имитират цвят, текстура, шарка, кожа.
Красиво е.
Повечето време, се задвижваше реактивно, пълзеше или плуваше.
Но понякога се подаваха два крака.
Тя ходеше.
Ето я, че тръгва крачейки,
ходи на два крака.
Оформя тялото си в тази странна поза, и изглежда като камък.
И после две от пипалата отдолу бавно се раздвижват,
и "камъкът" бавно се отдалечава.
А после се променя в удивителна,
клатушкаща се старица с диплеща се рокля.
Вероятно се опитва да имитира
водорасло, което се движи от вълнението…
и в същото време, бавно се отдалечава.
Ето така действа тя. Забележително способна да заблуди.
Октоподът в основата си е охлюв, загубил черупката си еволюирайки.
Много деликатно, течно, меко животно,
което разчита на страхотен интелект.
Тя няма майка и баща, които да я научат. Сама е.
Защото има най-различни хищници, и всичките я преследват.
И за милионите години, е трябвало
да изнамери най-невероятни начини да ги заблуждава.
И трябва да се учи бързо, защото
живее само малко повече от година.
Когато се гмуркаш сам, всичко в екипировката трябва да е безукорно.
Трябва да съм подготвен за всякакви евентуалности.
Не може да претупваш нещата. Трябва да ти стане инстинкт.
Но по това време правех много грешки.
Един ден тя ме следваше,
и това е нещо невероятно, да те следва октопод.
Ти отстъпваш, ходейки назад,
а това чудно животно идва към теб. И изобщо не се страхува.
Любопитно е, и имаше доверие, и чувството беше фантастично.
И тогава, бам! Изтървах един от обективите
и бързото му падане изплаши животинката.
И тя се обърна и се втурна, и беше адски уплашена.
И направо ти се иска да се нариташ, защото това е…
Това можеше да завърши с най-невероятното
взаимодействие и пълно доверие, и ти си го съсипал.
И тъй, завинаги ли си го съсипал?
Дали това животно ще ти се довери някога?
Дали това преживяване не го е изплашило прекалено?
И тогава я доближих твърде бързо.
Точно тогава тя изостави бърлогата си и се изплаши истински…
и не се върна повече там.
Помислих си, "Всичко свърши."
Беше си отишла.
Спомних си онези невероятни следотърсачи.
И си помислих, "Дали някой може да проследи нещо под вода?"
Това животно, милиони години бе се учило да е невъзможно за откриване.
Трябваше да науча как изглеждат следите на октопода.
Отначало бе много обезсърчаващо, много трудно да ги забележа.
Каква е разликата между следи на октопод,
на морски таралеж, рибешки следи…
и следи от червеи?
И белезите от хищниците.
Обвивките на хайвера.
Трябваше да науча всичко.
И също трябва да почнеш да мислиш като октопод.
Нещо като да си детектив.
И бавно събираш всички улики.
И ето, че започнах да правя открития.
"Така, това са животните, които тя убива."
Гледам плячката й. Гледам малки следи, разкопки в пясъка,
дребни промени в структурата на водораслите, където е минавала.
И съм сигурен, "Това животно вече е съвсем наблизо.
Близо е. На метър-два оттук."
И се съсредоточавам в онова малко пространство.
И тогава, бум! Ето я там.
Най-сетне, след като я търсих седмица, ден след ден,
ето я и нея.
Беше като… приятел човек, маха ти и казва, "Здравей, радвам се да те видя."
И го почувствах, за по-малко от минута,
"Добре, вярвам ти. Имам ти доверие, човеко.
Вече можеш да влезеш в моя октоподски свят."
И тя тръгва към мен.
Вроденият ми инстинкт е…
внимателно да отстъпя назад.
Реших, че искам да остана неподвижен, затова се хванах за скала.
Тя продължи да приближава… и после покри цялата ми ръка.
Бях под вода от доста време,
затова леко се оттласнах към повърхността,
мислейки, че тя ще се пусне от ръката ми.
Но не се пусна. Издигна се на ръката ми до повърхността.
Бях се вторачил в очите на това невероятно същество.
Отначало бе трудно да си представя, че тя получава нещо от връзката.
Защо диво животно в своята среда,
би получило каквото и да е от странното човешко създание, което го посещава?
И ето тук става интересно.
Мисля доста стимулиращо за този огромен интелект.
Някак е разбрала, "Това нещо не е опасно,
затова можеш да общуваш с този човек."
Навярно ти доставя някаква странна октоподска радост.
Когато имаш тази връзка с животно,
и тези преживявания, това просто те докарва до екстаз.
Няма по-страхотно чувство на земята.
Границите помежду ни се стопяваха.
Остана само чистото й великолепие.
По това време можех да мисля само за нея.
Във водата и на сушата.
Това просто се превърна в някаква мания.
Искаш да я посещаваш всеки ден и да видиш какво става.
Нямаш търпение да се върнеш във водата.
Какво ли минава през ума й? Какво ли си мисли?
Дали сънува? Ако сънува, какво сънува?
Тя просто разпали любопитството ми по начин, който не бях изпитвал.
Много е полезно да се прибереш вкъщи
и да се опиташ да прочетеш колкото може повече научни статии.
Тя е обикновен октопод. Октопус вулгарис е латинското име.
Две трети от познанието й
е извън мозъка й, в пипалата й.
Цялото й същество мисли, чувства, проучва.
Има 2000 вендузи и използва всяка от тях самостоятелно.
Как успява? Представи си да имаш 2000 пръста.
Нейният интелект е сравним с този на котка или куче,
или дори с този на по-нисшите примати.
Мекотело не би трябвало да е толкова разумно.
Толкова пъти претърсвах научни статии,
и търсех странното нещо, което бях видял.
И оставаш озадачен. Няма нищо.
Навлизаш в материя, която е слабо изучена,
и почти всяка седмица можеш да откриеш нещо ново за науката.
Според литературата, октоподите трябва да са нощен вид.
И тъй, дали е по-активна нощем?
Беше малко страшничко в тъмното.
Невероятните звуци на гърбатите китове
се чуваха във водата.
Нащрек си.
Не можах да я намеря. Не беше в бърлогата си.
Отказах се и се връщах към брега.
Нещо ме накара да се отклоня леко наляво.
И ето я и нея…
в съвсем плитки води.
Не мога да видя какво прави.
Тези светкавично бързи удари.
Използваше пипалото си като странно оръжие.
Навиваше го за частица от секундата.
Видях я да хваща три риби така.
Не съм виждал да хваща риба денем.
Изключително опасно е в дълбоката горичка нощем,
затова невероятно умното животно отива в плитчините,
където е трудно за акулите да дойдат,
и се възползва от чудесната храна, която се намира там.
Инстинктивно би опитал да прогониш акулите.
Но съобразяваш,
че ще се набъркаш в цялото развитие на горичката.
Тя бе излязла от бърлогата, обикаляше в края на горичката.
Забелязах… акулата.
Тялото й бе леко изгърбено напред и следваше мириса.
Лоша работа.
Помислих, "Слава Богу, в безопасност е. Точно под камъка е."
Акулите идват право в пукнатината.
И в следващия момент, акулата е захапала едно от пипалата й,
и се върти ужасяващо.
И мога ясно да видя…
откъснатото пипало в устата й.
Призлява ти на стомаха.
И добре, че успя да се напъха много дълбоко в пукнатината.
Движеше се много лошо, бавно, много отслабнало.
Течеше й кръв. Тази миризма е във водата.
До бърлогата й е доста далече.
Дали акулите ще се появят отново?
Помислих да й помогна физически да се върне до бърлогата.
За щастие, не се наложи.
Не знаех…
какво ще стане с нея и дали това ще я направи слаба и уязвима,
и дали ще я довършат тази нощ.
И се питах… аз ли бях отговорен за това?
Дали бе излязла, защото аз бях там?
Почувствах се много уязвим. Сякаш случилото се с нея,
се бе случило и с мен по някакъв странен начин.
И психологически почти се почувствах, сякаш…
откъсваха мой крайник.
Започваш да мислиш за своята смърт и за своята уязвимост,
загрижен за близките си, детето си.
Преди не бях твърде сантиментален по отношение на животните.
Разбрах, че се променям.
Тя ме учеше да съм чувствителен към другите.
И по-специално, към дивите създания.
Със свито сърце влязох във водата рано следващия ден.
Изпитах голямо облекчение, че бе жива и дишаше.
Бе толкова слаба, че не показваше ярките цветове на здрав октопод,
беше само матова и бяла.
Угрижих се, "Как си набавя храна?"
Нарушаваш правилата, когато се месиш в живота на животните.
Но бях твърде завладян
от чувствата си към нея.
Не мисля, че това й помогна.
Тя беше в дъното на бърлогата и не се движеше много.
Проверявах всеки ден дали е добре,
питах се, "Това ли е последният ден? Дали ще я видя повече?"
Голямото облекчение настъпи около седмица по-късно,
когато видях, че се е поизлекувала доста бързо.
И тогава, с голямо изумление видях…
едно съвсем мъничко, съвършено пипалце…
бе започнало да израства наново.
Това ми вдъхна странна увереност,
че тя ще съумее да превъзмогне тази ужасна неприятност.
И почувствах, че в живота си преодолявах моите затруднения.
По странен начин, нашите животи бяха отражение един на друг.
Взаимоотношенията ми с хората се променяха.
Синът ми на този етап се интересуваше от всичко под водата.
Всеки ден му разказвах историите.
Той я бе видял. Бе се запознал с нея. Водих го толкова много пъти.
Пипалото става доста функционално, дори когато е полуизрасло.
И тогава, бавно, докато растеше пипалото й, тя възвърна вярата си.
Около 100 дни по-късно, пипалото бе израсло напълно.
Удивителна е мисълта, че това животно е способно на това
и може да издържи такова нападение, и да се възстанови напълно.
Не след дълго, тя продължи обичайните си занимания,
и тогава започна съвсем ново развитие
в надникването по-навътре в нейния свят.
Бе хубав, спокоен, ясен ден.
Тя се подава зад ъгъла и забелязва рак.
Бедата, когато си рак е,
че сега те преследва течно животно.
Тя може да се прелива през съвсем тънки пукнатини.
Изглежда ракът я усеща
и се скрива под голяма, отровна анемона.
Тогава тя се скрива и чака.
А ракът си мисли, "Е, всичко е наред"
и прави грешка, напускайки анемоната.
Тя се храни мърляво. Късчета плуват навсякъде. Миризмата се разнася.
И като се огледаш, виждаш змиевидни морски звезди,
изненадващо бързи, привлечени към нея.
Цял куп звезди я обсажда,
и тя не е сигурна какво да ги прави.
Помислих си, "Това е сериозен проблем.
Тя винаги ще има този проблем - морски звезди, които й ядат храната."
Но в недалечно бъдеще,
е решила, "Да, змиевидни морски звезди ми крадат храната"
и има удивителен метод да ги вдига с вендузите си
и нежно да ги изхвърля от бърлогата.
Сега изцяло владее положението.
Отпърво опита да лови омари по същия начин, по който ловеше раци.
Неочаквано виждаш…
омари изстрелващи се от рифа.
Помислих си, "Със сигурност ще хване този."
Постоянно й се изплъзваха.
И после, след две седмици,
я гледах как заобикаля,
загражда ме така,
че да се пъхне между омара и мен.
Използваше ме за ловната си стратегия.
И вместо онези объркани удари…
хвърляше мантията си отгоре.
И тогава нямаше измъкване.
Това е животно, което използва стратегия
и много бързо намира как най-успешно да лови хитрата плячка.
Голяма част от интелекта й е натрупан
от големия брой животни, които е трябвало да улови.
Най-различни животинки.
Всички мекотели, които улавя, са съвсем лесни за хващане,
но те имат невероятно твърди черупки.
Обаче как ги убива и изяжда, дявол го взел?
В основата на пипалата й има свредел,
който може да пробие твърда черупка,
после да капне там отрова, като змия,
и да види как реагира мекотелото.
Но някои от мекотелите ще се отпуснат
само ако пробивът е точно на върха на черупката,
над отвеждащия мускул.
Тя ползва геометрия
за да избере точното място, където да пробие черупката,
за да докопа храната.
Това е висш интелект на безгръбначно.
Способността й да учи и помни подробности.
Внезапно осъзнах как тя ме учеше на толкова много.
Нямаш търпение да станеш сутрин, защото има толкова много за правене.
Да разбереш всяка мъничка следа,
всяко поведение, всички видове и какво правят, как взаимодействат.
Питат ме, "Защо всеки ден ходиш на едно и също място?"
Но точно тогава виждаш едва доловимите разлики.
Тъкмо тогава започваш да опознаваш дивите животни.
И когато хилядите нишки, водещи от октопода
към останалите животни, хищници и плячка,
а и тази чудна горичка,
изхранваща всичко това.
Вече знам как шлемовата раковина е свързана с морския таралеж
и как октоподът е свързан с шлемовата раковина.
И докато рисувам тези линии,
всички тези истории изникват.
Почти като разум на горичката.
Наистина мога да го усетя. Това голямо създание.
То бе хиляди пъти по-будно и по-умно от мен.
То е нещо като огромен подводен мозък, действащ от милиони години.
И поддържа всичко в равновесие.
В този момент, всичко изглеждаше…
почти съвършено в горичката.
И разбира се…
си забравил…
че тези хищници винаги са там.
А това просто се е…
запечатало в паметта ми, тази огромна акула ненадейно я приближаваше.
Тя остана неподвижна и опита да се скрие.
И виждаш, че акулата плува по периферията, надушва мириса й.
Помислих си, "О, не, това е…
онзи кошмар се повтаря."
Тя се изстрелва в короните,
и омотава сума листа на водорасли плътно около тялото си
след което надзърта.
Мирисът й е по водораслите, и акулата сега хапе и къса листата.
Тя се изстреля от задната страна.
Изкатери се навън по един камък, излезе от водата, а аз…
Аз просто… не можех да повярвам на очите си.
Проблемът, разбира се е, че трябва да се върне.
От другата страна, акулата отново я надушва.
И лудешкото преследване продължава.
И тогава я виждам
с много бързи движения
да събира, може би 100 черупки и камъни…
след което нагъва пипалата
върху уязвимата си глава.
И в този момент ме озари,
"Това е онова странно нещо, което видях
преди толкова време."
В следващия момент акулата я сграбчва.
Но аз трябваше да дишам.
Колкото може по-бързо към повърхността.
И веднага пак надолу.
И си казвам, "Не, това е прекалено безумно."
Тя някак бе успяла да се намести на най-малко опасното място,
и това бе на гърба на акулата.
Акулата се опитва да я отърси и да отплува.
Нужни са няколко секунди, за да разбереш, "Какво става тук?"
Но веднага си личи, че сега тя е в по-добри позиции.
Когато акулата приближава до гъсти водорасли,
тя се оттласва от гърба й…
пуска останалите черупки
и се изстрелва.
Акулата току-що е надхитрена изцяло.
Акулата идва, минава веднъж,
но тя е в пълна безопасност. Нищо не може да й направи.
И си тръгва.
Как успява да мисли толкова бързо и да взима решения от жизнено значение,
е просто забележително.
Бях наблизо почти 80 процента от живота й.
Всеки момент е ценен, защото е толкова кратък.
Имаше един забележителен ден.
Голям пасаж халюциногенни риби.
Сравнително плитки води.
Внезапно, тя… протяга пипала към повърхността.
Първо си помислих, "Иска да хване риба."
После си рекох, "Чакай. Когато ловува, има стратегия и е…
съсредоточена.
Това поведение не ми се струва хищническо."
Доста време ми отне да го осмисля.
Но все си мислех, "Тя си играе с рибите."
Игри се виждат често при стадни животни.
А тук едно свръх необщително животно си играе с рибите.
Това поставя животното на съвсем друго ниво.
После тя напълно изгуби интерес към рибите,
втурна се насам…
и ме сграбчи.
И това бе последният път, когато имахме физически контакт.
Мисля за тогава
и си спомням, че беше доста бурен ден, с доста вълнение.
Навсякъде имаше утайки.
Спуснах се надолу и - ха, до нея имаше друг голям октопод.
Много рядко може да се видят два октопода заедно наблизо.
Рекох си, "Боже мой, какво става?"
Но като видях, че и двете животни са доста спокойни,
се сетих, "Значи започва чифтосването."
На този етап познавах доста добре фазите в живота на октопода.
И макар да се радвах много, че чифтосването е започнало,
имаше и някакъв… ужас в дъното на стомаха ми.
Тя не излизаше от бърлогата.
Вече не се хранеше, не ловуваше.
Огромна част от тялото й е отдадена на яйцата.
Теглото й намалява и тя губи огромна част от силата си.
Яйцата са положени най-отзад, на тъмно.
Невъзможно е да се видят.
Продължавам да ходя всеки ден да я наглеждам.
Тя раздвижва със сифона си водата около яйцата, за да получат кислород.
Тя просто бавно умира, но отлага смъртта
точно за момента, когато яйцата ще се излюпят.
Бях покъртен, когато го разбрах.
Ето едно безгръбначно животно, по същество мекотело,
което жертва живота си
за своите малки.
Всичките яйца се излюпиха.
Те са мънички и влизат във водния стълб.
Стотици хиляди са.
След това видях, че тя е извън бърлогата, едва жива.
А рибите я ядяха.
Много от мършоядите идваха да се хранят с нея.
Беше просто сърцераздирателно.
Част от мен искаше да я прегърне и да ги прогони.
Но не го направих.
На другия ден…
дойде едра акула…
и я отнесе в мъгливата горичка.
Често ходя, където бе главната й бърлога.
Нося се отгоре и усещам присъствието й.
Разбира се, че ми липсва.
Но…
По някакъв странен начин, настъпи едно облекчение.
Облекчение, защото напрежението да ходя всеки ден и да я проследявам…
и опитите да я уловя, беше…
Бе трудно донякъде. В смисъл, аз спях, сънувах…
… това животно. Аз бях… разбирате ли, аз бях…
в съзнанието си, мислех като октопод.
И беше много изморително.
Но под всичко това, невероятно се гордеех с това животно,
което преживя невъобразими моменти, за да стигне дотук.
Животът му бе невъобразим.
Едно от най-вълнуващите неща в живота ми бе, да заведа сина си,
на разходка по брега и просто да му показвам чудесата на природата
и подробностите, и заплетеностите.
Получавах толкова много от дивата природа, а сега можех да дам.
Имах да върна толкова много енергия.
Той вече е като малък морски биолог. Знае толкова много.
И е много добър плувец.
И с годините, изглежда иска да го прави все повече и повече.
Да се погрижа да развие,
здрава преценка за себе си…
… и голяма увереност,
но най-важното - благост.
И мисля, че точно това е нещото,
което хиляди часове сред природата могат да научат едно дете.
Няколко месеца по-късно, след като тя умря,
той намери съвсем мъничко октоподче.
Много рядко се вижда толкова малко животинче.
Те имат до половин милион малки. Една шепа оцеляват.
Трябва да изминат доста труден път.
Но това е стратегията им, живей бързо и умри млад.
Въобразихме си, че може би е едно от малките й.
Бе подходящ размер, в подходящ момент.
И бе радостен момент, "А, ето я."
Тя ме накара да осъзная
колко безценни са дивите места.
Влизаш във водата…
и е необикновено освобождаващо.
Всичките ти грижи и проблеми, и драми в живота просто се разтварят.
Постепенно почва да те е грижа за всички животни,
дори за най-мъничките.
Осъзнаваш, че всяко от тях е от голямо значение.
Да усещаш колко уязвими са животите на тези диви животни,
и всъщност, колко уязвими са животите на всички ни на тази планета.
Връзката ми с морската горичка и нейните обитатели се задълбочава…
седмици, месеци, години наред.
Свързан си с това диво място и то ти говори.
Езикът му е видим.
Аз се влюбих в нея,
но също и в удивителната дива среда, чийто представител беше
и как това ме промени.
Това, което тя ме научи, бе да почувствам…
че си част от това място, а не посетител.
Има огромна разлика.
Крейг все още се гмурка всеки ден, но вече не плува сам.
Той е съосновател на проекта МОРСКА ПРОМЯНА,
нарастваща общност водолази
посветила се на защитата на горичките от кафяви морски водорасли.
Музикално оформление БАРИ ДОНЪЛИ
Музика КЕВИН СМЪТС
Превод и субтитри Веселин Каменов 1963, 22окт20ла
® UNACS TEAM 2020