ПРИРОДАТА НА НЕЩАТА
Мисля как да сложа край.
Тази мисъл не напуска ума ми.
Установи се там и пусна корен.
Не мога да я премахна, повярвайте ми. Не си тръгва.
С мен е всеки миг, дори когато се храня или спя.
Винаги е там. Винаги.
Мисля за това отскоро - идеята е нова.
Но в същото време сякаш е с мен отдавна.
А ако не съм я измислила аз, а някой я е насадил в съзнанието ми?
Счита ли се неизречената идея за неоригинална?
Тази мисъл може винаги да е била с мен.
Може би всичко е трябвало да свърши точно така.
Джейк веднъж каза:
"Понякога мисълта е по-близо до реалността от действието.
Може да кажеш и направиш всичко, но не и да фалшифицираш мисъл. "
Пътят е почти пуст.
Тук е тихо. Празно. Повече, отколкото очаквах.
Има какво да се види, но няма хора, сгради или къщи.
Небе. Дървета, полета, огради.
Пътят и чакълестите му рамене.
"Искаш ли да спрем за кафе?" "Не, благодаря", отговарям.
"Последен шанс, преди да започнат само ферми."
За първи път ще посетя родителите на Джейк.
Джейк - приятелят ми. Заедно сме отскоро.
Това е първото ни пътуване. Първото дълго шофиране.
Странно, че изпитвам носталгия.
Към връзката ни, към него, към нас.
Би трябвало да се вълнувам за това пътуване.
Но изобщо не изпитвам радост.
В целия си живот не бях виждала толкова много обори.
Всички изглеждат еднакво - малко крави, коне, овце, ливади.
И хамбари... Какво голямо небе!
Сякаш познавам Джейк от много по-отдавна.
А мина само... месец?
Шест седмици, може би седем. Би трябвало да знам.
Да кажем седем седмици.
Предположенията са верни. Страхът ми нараства. Време е...
Имаме истинска връзка. Рядка и силна привързаност.
Досега не съм изпитвала нещо подобно.
...нараства. Време е за отговор.
Има само един въпрос.
Вали сняг! - Зимата идва!
Да.
Погледни небето.
Мисля как да сложа край.
Какво? - Каза ли нещо?
Не, изобщо.
Странно. - Да.
Мисля как да сложа край.
Какъв е смисълът от тази връзка?
Знам накъде отива.
Джейк е добър човек, но...
Няма да се получи. Знам го от известно време.
Може би е в природата ни да продължаваме въпреки всичко.
Другият вариант изисква много енергия и решителност.
Хората остават в изчерпани връзки, защото е по-лесно.
Основни физични закони.
Обект в движение остава в движение. Хората остават в изчерпани връзки.
Първи закон на Нютон за емоциите.
Искаш ли да спрем за кафе или нещо за ядене?
Скоро ще започнат само поля. - Не, благодаря.
Сигурна ли си? - Не искам да си развалям апетита.
Добре.
Напоследък майка ми не се чувства добре.
Съжалявам. - Може да не е приготвила много храна.
Не й е добре. - Какво й има?
Само казвам, че ако искаш да спрем, за да хапнем нещо,
би било добре.
Може дори да е препоръчително да си развалим апетита.
Не се притеснявай. - Добре.
Елате при мен, приятели, и приемете Исус в сърцата си,
защото Исая 1:18 ни казва:
"Ако греховете ви са като мораво, ще станат бели като сняг."
Те очакват с нетърпение да се запознаете.
Не искам да ти създавам погрешно впечатление.
Радвам се да го чуя. - Говорил съм им много за теб.
Аз също нямам търпение да се срещна с тях.
Може би постъпвам нечестно, като отивам с Джейк,
след като съм толкова несигурна, че изобщо имаме бъдеще.
Срещата с родителите му е прословутата следваща стъпка, нали?
Дори не съм казала на родителите си за Джейк.
Не съм го споменавала и не мисля да го направя.
Тя не се чувства добре. - "Старостта не е за лигльовци",
както казва Бети Дейвис. - Вярно, макар че...
"Лигльовци" звучи малко унизително. - Да, така е.
Времената са били други.
Предполагам, че съм любопитна.
Джейк е труден за разгадаване.
Семейството му ще е като прозорец към душата му.
Детето става мъж и... - Харесваш ли Уърдсуърт?
Кой? - Уилям Уърдсуърт. Поетът?
Не. Не съм го чувала. Защо питаш?
Сетих за него по някаква причина. Появи се в главата ми.
Поемата му "Ода: Алюзия за безсмъртие в ранните детски спомени".
Боже, какво заглавие! Звучи като цяло стихотворение.
Мисля как да... - Внимавай с майстора на словото.
Убит си.
Искаш ли да чуеш как започва? - Не си падам по метафорите.
Тази е особено хубава.
Между другото, Уърдсуърт е написал няколко поеми за жена на име Луси.
Като мен! - Красива, идеализирана жена,
която умира млада. - Ужас.
Сравнението беше само за името.
И това, че си идеална, разбира се. - Да...
Много си мил.
Само да...
Луси
Кой е? - Приятелка.
Няма да отговоря. - Нямам нищо против.
Всичко е наред. - Не възразявам.
Видя ли тази люлка? - Каква люлка?
Много странно. Нова люлка, поставена пред изоставена къща.
Пропуснах. Не я видях.
Защо са я сложили? Очевидно никой не живее там.
Може да се нанасят и да са донесли първо люлката.
Само за това се сещам.
Не звучи много логично.
Може така да забавляват децата, докато родителите подготвят къщата.
Странно. - Казаха, че ще вали доста сняг.
Такава е прогнозата. - Дали не е по-добре да се върнем?
Имам доста... Имам много работа утре.
Трябва да се прибера довечера. - Всичко ще е наред. Имам вериги.
Върху какво работиш? - Пиша статията за сряда.
На каква тема? - Податливост към инфекция от бяс
на гръбначномозъчните нерви. - Троичният нерв, нали?
Да, точно така.
Точка за мен.
Интересувам се и разбирам работата на моята приятелка.
Точка за Джейк.
Как върви статията? - Никак.
Наистина трябва да се върна довечера, за да пиша.
Ще те прибера. Имаме вериги.
Да.
Да, харесвам Джейк. Образован е.
Работим в различни сфери, но той е любопитен.
Това е хубаво. Положителна черта.
И е сладък по неговия си странен начин.
С него сме интересна двойка.
Хората ни гледат.
"Кои са тези?" Не ме поглеждат, когато съм сама.
Него също. Казвал ми е, че се чувства невидим.
Искаш ли да пуснем музика?
Извинявай. Какво?
Попитах дали искаш да слушаш музика?
Да, разбира се.
Сигналът се губи толкова далече.
Странна песен.
Особено тук, насред нищото. - Това е от мюзикъла "Оклахома!".
Не знаех, че си фен на мюзикълите. - Всъщност не съм.
Просто знам няколко: "Оклахома!", "Фантомът на операта", "Карусел",
"Момчета и кукли", "Песен за цветни барабани",
"Как да успееш в бизнеса, без дори да опитваш",
"Пижамна игра", "Кабаре", "Цар Лъв",
"Грес", "Кралят и аз", "Звукът на музиката",
"Приятелят Джоуи", "Лелята на Чарли", "Моята прекрасна лейди".
Но най-добре познавам "Оклахома!".
Поставят го през няколко години по очевидни причини.
Кой го поставя? - Понякога виждам деца,
които са участвали в предишни продукции.
Работят в супермаркета и в магазините в града.
Пораснали са.
Не съм очаквала това августовско небе.
Кога премина юли?
Нови лица ще радват очите ми,
нова любов ще ме намери.
Никога не съм въздишала
по отминали романси.
Това момиче знае как да приема разделите. Браво на нея.
После става ясно, че се е бунтувала прекалено.
Всички сме го правили.
Кое?
Да въставаме срещу природата на нещата.
Ето защо харесвам да пътувам с кола.
Напомня ти, че светът е по-голям от представите ти.
Разбираш ли?
Друга перспектива. - Друга перспектива.
Тук е красиво.
По един суров, съкрушаващ начин.
Кога пътувах последно?
Не помня, а би трябвало.
Не се сещам. Всичко е някак смътно.
Харесваш ли такива пейзажи?
Да, красиво е. Меланхолично. Харесва ми.
Поетът в теб говори.
Да, сигурно.
Всъщност не знам.
Писала ли си? - Аз...
Наскоро завърших нещо, но... Не съм сигурна.
Може ли да го чуя? - Прочети го.
Обичам да слушам гласа ти. Рецитираш много добре.
Не е точно така, но благодаря. - Ще е в унисон с поетичната природа.
Не знам, Джейк. Не ми се рецитира сега.
Хайде, така ще мине времето.
Не искам да те отегча.
Нарича се "Кучешки кости".
"Да се върнеш у дома е ужасно.
Дори кучето да оближе лицето ти,
дори любимата да те посрещне,
или просто самотата в женски образ.
Да се върнеш у дома е ужасно самотно.
Носи ти тягостно напрежение,
там, откъдето идваш с обич,
защото всичко е по-лошо, като се прибереш.
Спомняш си за паразитите, залепнали по стръкчетата трева...
...за дългите часове на пътя,
пътна помощ... и сладоледите,
чудатите форми на облаците и тишината,
с копнеж, защото не искаш да се върнеш.
Да се върнеш у дома е...
...просто ужасно.
А тишината вкъщи и облаците
не носят нищо друго, освен още безпокойство.
Самите облаци са подозрителни
и направени от материя, каквато не си срещал.
Ти самият си отрязан от облачно сукно...
Завръщаш се,
загубил цялата си стойност,
зле срещнат от лунна светлина,
нещастен и в крайна степен изнурен,
в своите дрипави парцали.
У дома се връщаш,
а сякаш каца на Луната чуждоземец.
Земята удвоява своето притегляне.
Развързва обувките ти
и тежи на раменете ти,
отпечатвайки безпокойството на челото ти.
Завръщаш се и потъваш,
като пресъхнал кладенец, свързан с бъдещето с...
тънката нишка на неизвестността.
Впускаш се в монотонните дни,
безмилостно и без следа.
Но...
въпреки това, ти се върна.
Слънцето се движи нагоре и надолу, като уморена курва,
времето е неподвижно като гипсиран крайник,
докато ти ставаш все по-стар.
Всичко е застинало, освен потока на солта в тялото ти.
Зрението ти се размива, носиш времето си с теб -
големият син кит,
скелетоподобна тъмнина.
Връщаш се
с рентгеново зрение.
Гладът се чете в очите ти.
Прибираш се със свръхчовешките си сили,
в къща от кости.
Всичко, което виждаш,
всичко наоколо,
са само кости."
Еха.
Това е универсално възклицание. Току-що го разбрах.
Може да е...
Може да означава, че ти е харесало,
или че нямаш думи колко е зле.
Хареса ми. Наистина. Удивително е.
Сякаш...
Сякаш е писано за мен.
Вероятно когато пишеш поема, се надяваш точно на това.
На кое? - Да докоснеш всеки.
Сякаш си го написала точно за мен.
Мисля как да сложа край.
Джейк е наистина страхотен. Много е мил.
Чувствителен е, слуша ме и е умен.
Но в него има нещо... неизразимо.
Нещо дълбоко сбъркано, непоправимо.
Добре ли си? - Да.
Изглеждаш отнесена. - Просто се замислих.
За какво?
Не знам.
Мислите ми блуждаят. - Така ли?
Мислех си за времето. - Наистина ли?
Сякаш сме във влак и пътуваме нанякъде.
Няма отклонения и сме точно навреме, като влак на Мусолини.
Това всъщност не е вярно.
Железопътният транспортът се подобрява още преди той да дойде на власт.
Въпреки това влаковете и сега закъсняват.
Не говорех точно за Мусолини.
Е, винаги можеш да скочиш от влак. - Само на кино.
В реалния живот ще умреш, ако скочиш в движение.
Така е. Предполагам, че гледам твърде много филми.
Всички го правим. Болестта на обществото.
Залъгваме ума си с лъжи, за да мине времето,
и то да се превърне в миг,
но този миг се проточва в агония от забавени кадри.
Това е като вируса на бяс,
който се свързва с нервната ни система,
и ни превръща в негово подобие. - Вирусите са чудовищни.
Всичко иска да живее, Джейк.
Вирусите са просто пример. - Но...
Дори лошите сценарии за филми искат да живеят.
Превземат мозъка ти и заместват реалните мисли.
Това ги прави опасни. - Но знаеш ли, че...
има насекоми, които се взривяват? Не всичко иска да живее.
Да. Някои мравки и листни въшки. - За доброто на общността им.
Атентатори самоубийци.
"Тълси таун" - Ела при мен.
Значи не всичко иска да живее.
Нали?
Да, но те искат общностите им да живеят.
Това отново олицетворява тях, но в по-голям мащаб.
Всъщност ние не знаем дали изобщо искат нещо.
Най-вероятно така са програмирани.
Може би всички сме програмирани, нали?
Сега вече и двамата сме мъртви. - Пристигнахме!
Още не съм готов да вляза.
Трябва да се разтъпча малко.
Пътят беше дълъг. - Няма ли да е грубо?
Тя ни видя. Махахме си достатъчно.
Те знаят, че правя така. Ела да те разведа.
Джейк, студено е и се стъмва. - Хайде!
Ще те разведа набързо.
Може би ще дойдем напролет,
ще легнем тук и ще се любуваме на звездите.
Овцата.
Да я поздравим.
Здравей, овца. - Здравей, овца.
Тук има нещо мрачно и тъжно. И мирише.
Какво ли е да си овца?
Животът ти минава в това окаяно място, без да правиш нищо.
Хранене, изхождане, спане... Отново и отново.
Това е тя - нашата овца.
Какво е станало с агнетата? - Какво?
Какво ще стане с тях? - Не те разбирам. Те вече са мъртви.
Какво друго може да им се случи?
Ще бъдат ли погребани? - Вероятно да бъдат изгорени напролет.
Сега са замразени, така че всичко е наред.
Не се тревожи.
Ела да ти покажа къде отглеждахме свинете.
Наложи се да ги приспят. - Жалко.
Неприятна ситуация.
Животът във ферма невинаги е хубав. Знаеш това.
А какво стана с тях? - С прасетата ли?
Историята няма да ти хареса. - Разкажи ми.
Наистина ли? - Да!
Баща ми не бил влизал при прасетата от няколко дни.
С майка ми били заети и той само им хвърлял храна.
След няколко дни забелязал, че те само лежат в ъгъла.
Влязъл при тях и видял, че не са добре.
Решил да ги премести, но те са тежки.
Все пак са прасета.
Накрая успял да премести едното и открил,
че коремът му бил покрит с ларви.
И двете прасета били изядени живи.
Животът във ферма може да е жесток.
Да влизаме. Става студено.
Всичко трябва да умре. Това е истината.
Човек таи надежда, че има живот след смъртта.
Тази илюзия, че нещата ще се оправят,
може би идва от разбирането, че няма да стане точно така.
Няма как да сме сигурни, но подозирам,
че само хората осъзнават неизбежността на смъртта.
Останалите животни живеят в настоящето.
Хората не го умеят, затова са измислили надеждата.
Има ли някого тук?
Ехо? Тук съм.
Пристигнахме.
Чувате ли ме?
Тук ли сте?
Аз съм Джейк!
Ехо?
Там ли сте? - Сега слизаме.
Така...
Искаш ли пантофи? Подът в старите къщи е студен.
Ще вземеш ли това, моля? - Да. Благодаря.
Търся старите ми пантофи. Ще са ти големи, но пък топлят.
Ето ги.
За теб няма ли? - Не.
Тогава вземи тези. Те са твои. - Няма да е никак джентълменско.
Моите пантофи са за теб.
Сигурен ли си? - Напълно.
Моите пантофи са твои пантофи.
Заповядай, седни.
Сега ще слязат.
Музика? - Разбира се.
Спалните са на горния етаж.
Няма друго.
Шивашката стая на майка, спалня, килер за спално бельо.
Мога да те разведа след вечеря, ако искаш.
Не е шикозно, както виждаш. - Хубаво е. Харесва ми.
Наистина ли? - Да. Като къщата от моето детство.
Предполагам, че всички ферми си приличат.
Както всички щастливи семейства.
Не съм сигурен, че Толстой е бил съвсем прав.
Щастието в семейството има нюанси, също както и нещастието.
Мисля, че е имал предвид брака... - А, ето ги!
Ще запаля огъня междувременно.
Родителите ти знаеха, че идваме, нали? Те ни поканиха...
Поканата за тях твърде официално нещо, но да - говорих с тях.
Добре.
Топлината от огъня е приятна.
Създава уют.
Какво има там? - Мазето.
Разбирам. - Държим го затворено,
защото в тези стари къщи става течение.
Да.
А и не сме го довършили.
На практика е дупка в земята. - Наистина ли?
Има само бойлер, пералня и сушилня.
Не се използва за нищо друго.
Добре. - Пълна загуба на пространство.
Мразя мазето, ако трябва да съм честен.
Изпитваш силни чувства към него.
Знаеш, всички деца се страхуват от мазетата.
Ние нямахме, защото израснах в апартамент,
но знам за какво говориш от филмите на ужасите.
Не поглеждай в мазето.
Точно така.
Той се крие там. Тихо.
Кой? - Какво?
Какви са тези драскотини по вратата?
От кучето са. Повечето.
Обичам кучета.
Не знаех, че имате куче! Обикновено си личи.
Има пръснати играчки. - Родителите ми са прибрани.
Къде е? Каква порода е? Как се казва?
Толкова много въпроси. Джими.
Той е бордър коли. Вероятно е навън.
О! Здравей, Джими!
Здравей!
Целият е мокър.
Това е... - Ето ги и тях.
Как беше пътуването? - Добре.
Радвам се да се запознаем, Луиза. Джейк ни е говорил много за теб.
И на мен разказа доста за вас. - И ти все пак дойде?
Здравей.
Да сядаме. Храната ще изстине като вещерски цици в месингов сутиен.
Ухае чудесно. - Дано сте гладни.
Всичко е домашно. Произведено е в нашата ферма.
Изглежда прекрасно. - Джейк ни каза, че си художничка.
Да. Така е. - Не разбирам много от изкуство.
Харесвам картини, на които разбирам какво виждам.
Абстракциите не ги приемам. И аз мога да ги нарисувам.
Просто нацапвам платното с боя. Измамна работа според мен.
Харесвам реалистични картини, като фотографии.
Не бих могъл да нарисувам такава. Изисква се талант.
Защо тогава просто не снимаш?
По-бързо е и снимките изглеждат точно като фотографии.
Харесвам снимки, най-вече спортни.
Какви картини рисуваш, Луси?
Не съм абстрактен художник, което явно е в моя полза.
Браво! Това имах предвид и аз.
Рисувам предимно пейзажи.
Навън ли? - Да. Пленер.
Това е рисуване на открито.
Опитвам се да уловя усещането за светлина и атмосфера.
Звучи прекрасно. Джейк също рисуваше.
Вложи много труд в рисуването.
Не знаех. - Беше много добър.
Опитвам се да наситя картините си с нещо вътрешно.
Значи рисуваш и на закрито? - В главата си.
В пейзажа опитвам да изразя какво чувствам в този момент.
Самота, радост, притеснение, тъга.
Звучи много интересно.
Като картината с момичето, което седи на полето и гледа къщата.
"Светът на Кристина" на Андрю Уайът. Да, като нея. Но без хора.
Как може една картина на поле да е тъжна,
без тъжно изглеждащ човек на нея?
Това е интересен въпрос. Аз...
Опитвам се да го реша.
Имам снимки на мои картини, ако искате да ги видите.
О, да! - Да?
Да? - Да!
Шест пропуснати обаждания: Луси, Луиза
Ето няколко.
Хубави са, но не разбирам как ще предизвикат емоция в мен,
ако в тях няма човек, който да изпитва нещо.
Ако не е изобразен някой, изпитващ каквато и да е емоция.
Може да се възприемете като човека, който гледа пейзажа.
Тогава ще се видя в картината. - Ако сте там, няма да се видите.
Бих могъл, ако погледна надолу. Още не съм призрак.
Потвърждавам. Особено в спалнята.
Ако сте там и наблюдавате пейзажа, без да гледате надолу,
щяхте да почувствате нещо.
Чувствата, които предизвиква средата, се създават от вас, не от нея, нали?
Природата няма присъщи чувства.
Сигурно не ги разбирам тези неща. - При все това са хубави. Имаш талант.
Благодаря. - Цветовете ми харесват.
Джейк, не ни каза, че приятелката ти е толкова талантлива.
Всъщност го направих.
Както и да е.
Понякога аз... Бих си помислила...
Защото...
И така...
Джейк ми каза, че учиш квантова психика в университета.
Физика. - Наистина ли?
Това е необичайно за момиче, нали?
Да, така е. - Просто питам.
В наши дни не е толкова странно, което е добре.
След като Джейк мина седми клас, не разбирах какво говори.
Чудесно е, че има с кой да сподели мислите си.
Джейк ни каза, че има много известни семейства физици.
Татко! - Да.
Имало е такива.
Пиер и Мария Кюри споделят Нобелова награда за физика.
Дори аз съм чувал за тях. Тя е открила радиацията.
Радиоактивността. - Радият.
Толкова се радвам, че Джейк е намерил някого.
Ще ни разкажеш ли как се запознахте? Джейк отказа.
Обичам романтичните истории. Като "Забрави Париж".
Били Кристъл? - Не харесвам този филм.
Били Кристъл е кокона.
И така...
Отидох с приятел в бара близо до кампуса и...
се оказа, че има викторина. - Джейк е луд по такива игри!
Преди играехме издание за гении...
За генеалогия. - Издание за гении...
Какво? - Изданието е за генеалогия.
Явно съм го запомнила погрешно.
Което идва да покаже, че не съм гений!
Това беше добро. - Не, не, не.
Генеалогията няма общо с гения. Тя изучава родствените отношения.
Мислех, че е издание за гении. Казах на всички, че знаеш отговорите.
Много се гордеех с това.
Защо не взехме изданието за гении... - Няма...
...издание за гении. - Добре.
Джейк беше с неговия отбор, а ние седнахме до тях. Наблюдавах го.
Харесала си го! - Да.
Беше се вглъбил в играта, което ми се стори очарователно.
Отборът му се казваше... - "Веждите на Брежнев".
"Веждите на Брежнев". Точно така.
Попитах го кой е Брежнев, за да го заговоря.
Той ми отговори, че Брежнев е бил съветски инженер.
И генерал на...
Началник на... - Секретар на комунистическата партия.
В годините на развой. - Застой.
Такива имена на отбори ме побъркват. Те са просто демонстрация.
Но в случая с Джейк не ме притесни толкова.
Сигурно защото го мислех за сладък. - Наистина е сладък, нали?
Опитвах да събера смелост да говоря с него, защото...
Въпреки че ме погледна няколко пъти, явно нямаше да ме заговори.
Не каза ли, че сте разговаряли за Брежнев?
Да, така е.
Но след това не говорихме повече. Това имах предвид.
Затова казах нещо глупаво като: "Изглежда се справяте добре."
Наложи се да го изкрещя, защото беше толкова шумно.
А Джейк вдигна чаша и каза: "Да, подкрепили сме се."
Аз се засмях, което стопи леда. Той се окуражи от смеха ми,
защото дойде и ми каза, че е... - Вербалист.
Не знаех какво означава това, но не си признах, и казах: "Готино".
Той отново започна да се прави на умен и си казах, че е много непохватен.
Но имаше нещо привлекателно в това.
После той продължи като каза,
че искал да кръсти отбора "Себичност". Бях в недоумение.
Спря ли да го харесваш?
Не.
Харесвах го.
Просто исках да престане. И му казах:
"Виж, не знам тази дума. Да го караме направо?"
А той каза нещо като: "Аз съм задник".
"Не ме бива много в разговорите, а себичност е същото като егоизъм."
След това заговори като нормален човек и беше забавен.
Виждах, че иска да попита за номера ми, но беше срамежлив.
Приготвях се да тръгвам. Приятелката ми искаше да си ходим.
Тогава Джейк изтърси: "Ще ми дадеш ли номера си?"
Само така, Джейк.
Време беше.
Останалото го знаете. Оттогава минаха...
...шест седмици, а сякаш са много повече.
Все едно сме заедно цяла вечност.
Не мога...
Дори не мога да си спомня откога.
Идвам веднага. Здравейте, добре дошли в "Ред Лайн".
Аз съм Ивон, вашата сервитьорка. - Зад вас има човек.
Ти сериозно ли?
Това е Нимрод. Идиотът, който ме преследва.
Здравейте, аз съм Нимрод. - Здрасти.
Готов ли сте да поръчате или имате въпроси?
Как е бургерът "Санта Фе"? - Много е популярен.
Вие кой бургер предпочитате - "Санта Фе" или "Натчез"?
Труден въпрос. И двата са много хубави.
Нямате ли фаворит? - Вероятно бих избрала...
Вижте, тя е веган. - Какво правиш, по дяволите?
Тази невероятна жена пред вас не е сервитьорка.
Тръгни си, моля те.
Работи тук само за да може да учи за адвокат по правата на животните.
Не е яла месо и млечни продукти от пет годишна.
Тя осъзна, че хамбургерът е същото като да ядеш крава.
Цял живот се опитва...
Опитва да направи света по-добро място за животните и аз я обичам!
Обичам я! Обичам я, защото е най-красивата...
Това беше прекрасно, Ивон. Уволнена си.
Имах нужда от тази работа, глупако.
Знам.
Каза, че ме обичаш ли?
Да.
Идиот.
Вечерята беше прекрасна. Трябва да тръгваме.
Джейк беше добро момче. Наградиха го за старание в училище.
Ще хапвате ли от това? - Не.
Старание. Беше едва на осем. С баща му не сме били награждавани.
На каквато и да е възраст. - Вярно.
Спечелих куп спортни трофеи, но не и трофей за усърдие.
На осем дори не знаех тази дума. - Но Джейк я знаеше.
Джейк знаеше. Спомняш ли си колко беше развълнуван от тази значка?
Носеше я с теб в училище. - Не съм.
Правеше го. Всеки ден.
Не. Бях разочарован, защото исках значката за съобразителност.
За старание награждават губещите. "Постара се, но не си много умен.
Благодарим ти, че опита." - Не бъди такъв.
Значката беше прекрасна, скъпи. Джейки...
Десерт? Направих любимата шоколадова торта на Джейк.
Чудесно.
Не отказвам нищо шоколадово. - Прекрасно.
Не би ли било чудесно?
Помогни ми.
Ще сервирам десерта във всекидневната.
Това беше от "Моята прекрасна лейди".
Ти си виновен! - Тя каза, че той бил странен.
Повтаряш го с години! Не може да продължаваш!
Много си тих.
Добре ли си?
Харесваш ли ги? - Много са мили.
Много мили родители. Добър избор, приятелю.
Да. - Да.
Разбира се. Те много те обичат.
Най-важната задача на родителите.
Навярно е така.
Имахме проблеми. - Всеки има конфликти с родителите.
Какво се случи с Джими?
О, ето го и него!
Миришещо мокро чудовище. - Съжалявам!
Извинявай. - За какво?
Миризмата му. - Джейк, това е куче.
Всичко е наред. Джими...
Това дете кое е? - Не можеш ли да познаеш?
Не.
Това съм аз. - Не, аз съм. Не съм ли?
Как... - Извинете за забавянето.
Имахме проблем в кухнята, но ето я - любимата торта на Джейк.
Шоколадов бъдник.
Въпреки че Коледа мина.
Напомня ми за времето, когато Джейк си смучеше палеца.
Отдавна е спрял да го прави.
Казваше: "Коледа, Коледа..." и го смучеше.
Коледен бъдник. Прилича на палец!
Изглежда страхотно.
Да ти е сладко! - Благодаря.
Наистина изглежда невероятно. - Благодаря ти. Добър апетит.
Боже... Имам проблем с ушите.
Затова не спирам да ги дърпам цяла вечер.
Не е просто проблем. - Тинитус.
Това е положението, казаха. - Какво е тинитус?
Не е много забавно. - Изобщо.
Случва се, както се казва.
Чувам някакво жужене или по-скоро съскане.
Прилича повече на шепот.
Непрекъснато ли? - Да!
Сякаш някой постоянно ми шепне.
Може би някой споделя тайните на вселената с мен.
Кой знае.
Може да ми дава съвети за фондовия пазар.
Щяхме да сме богати!
Съжалявам. Мислех, че е изключен.
Виждате ли очилата ми? - Заповядай.
Ивон - Просто приятелка.
Търсят я често. - Приеми обаждането.
Няма да се обидим. - Няма нужда, не е важно.
Откъде знаеш? Навън е виелица. Може да е в беда.
Всичко е наред. Виелица ли? Не искаме да ни блокира.
Няма проблем. Имам вериги. - Утре сутрин имам работа.
Сложил си веригите? - Още не, но са в колата.
С тях ще стигнете без проблем. - Какво? Извинявай.
Веригите. - Боже!
Наричам ги шепоти. - През нощта е най-лошо.
Какво? Да, нощта е най-лошо.
Вече не спя много. - Явно е трудно. Съжалявам.
Прощавай? - Казах, че съжалявам!
И двете съжаляваме.
Приеми обаждането. - Може да е спешно.
Няма проблем. Аз...
Знам за какво звъни. - Поне изслушай съобщението.
Добре!
Разбира се.
Има само един въпрос. Страх ме е. Чувствам, че полудявам.
Умът ми не е бистър. Предположенията са верни.
Страхът ми нараства. Време е за отговор.
Има само един въпрос.
Тя е добре.
За какво се обажда? - Просто да ме чуе.
Колко хубаво. Приятелите са важни.
Джейк нямаше много приятели като малък, а и след това.
Спомняш ли си 50-ия си рожден ден? - Двадесетият?
Какво казах? - Петдесетият.
Боже! Къде ми е умът?
Както и да е.
Приятелите могат да помогнат. Убедих се в това.
Защото животът може да е труден. Особено във ферма.
Не става по-лесен с времето, това бих казал.
Какво? - Не става по-лесно.
Кое? - Животът!
Така е. Животът е като бърз влак към ада.
За бога, мамо! - Добре, преувеличавам.
Като бърз влак към преизподнята!
Майка ти винаги е била много забавна.
Затова я обичам.
Това беше една от чертите й, в която първо се влюбих.
Някак се изгуби с годините.
Може би ти е омръзнало.
Вече не ти е толкова смешно.
Ужасно ми липсва.
Лучия учи геронтология.
Наистина ли? Колко вълнуващо.
Очарователно.
Да.
Винаги са ме интересували проблемите, свързани с остаряването.
Мисля, че общество ни изпитва антипатия към възрастните.
Това е глупаво, тъй като старостта е неизбежна част от живота ни.
Да не говорим, че е ужасно неприятна.
Колко интересно. И състрадателно.
Трябва да я задържим, Джейк. Толкова е мила.
Боже...
Изглежда доста зле.
Не знам, Джейк. Мисля, че трябва да...
Джейк?
Какво? - Мисля, че трябва да тръгваме.
Навън е доста зле.
Имам вериги!
Къде си? - Горе.
Идвам.
Просто съобщавам.
Джейк?
Къде си?
Детската стая на Джейк
Джейк?
"Да се върнеш у дома е ужасно.
Дори кучето да оближе лицето ти,
дори любимата да те посрещне, или просто самотата в женски образ.
Прибирането у дома е ужасно самотно."
Извинете... Изплашихте ме.
Съжалявам.
Това е детската стая на Джейк.
Да, видях табелата на вратата.
Да, вярно.
Как да го обясня? Спомените ми се губят.
Това са ранни признаци на...
Алцхаймер?
Деменция?
Телца на Леви... - Да, нещо такова.
Започнахме да слагаме надписи на всичко из къщата.
Ще ги видиш навсякъде.
Не съм забелязала.
Ще забележиш.
Съжалявам, че вие...
Всичко е наред.
Истината е, че чакам с нетърпение да стане толкова зле,
че да спра да помня, че не си спомням.
Изглежда, че така ще е по-добре за...
О, хайде.
Да. - Казват, че всяко зло е...
Е за добро. - За добро! Точно така.
Казват, че всяко зло е за добро.
Вярвам, че е така.
Това е старата стая на Джейк.
С него можете да останете тук.
С майка му не сме старомодни в това отношение.
Правете, каквото искате.
Трябва да се прибера. Имам работа утре сутрин.
Знам, че леглото изглежда малко за двама...
Как беше думата... За двама възрастни.
Все пак е детско легло. Дори не е за близнаци.
За едно дете е, но за една нощ става.
Много сте любезен, но аз трябва да...
Предполагам, че няма да се правите секс в това легло.
Не е предвидено за секс. Това е детско легло.
Само за едно дете, не за две. - Да.
Мога да намеря на жена ми някоя от старите...
Нещата, които обличате нощем.
Може да се наложи да преровя няколко скрина.
Със сигурност ще намеря тези стари неща на жена ми.
За тази вечер... О, виж!
Старата стая на Джейк.
Джейк.
О, това е приятелката ти.
Отвори.
Джейк, снегът се усилва. Да тръгваме.
Повторих му сто пъти, че е време да тръгва.
Мамо, трябва да ядеш! Ще сляза след минута.
Мамо!
Джейк винаги е бил добро момче.
Мамо. - Старателен.
Той спечели значка.
Може би не беше така талантлив, като някои от другите ученици, но...
той работи толкова усърдно.
Това е още по-впечатляващо.
Като ген... - Гений, мамо.
Чист късмет, наистина.
Генетична лотария, както се казва.
Но да се справиш, както Джейк го направи,
без талант или специални способности.
Това е много по-впечатляващо.
Да. Може би трябва да... - Скоро!
Добре.
Ще тръгнем скоро.
Нека да приключа тук.
Мамо?
Впечатлена съм от отношението ти към майка ти.
Това се среща рядко. Обичайно затваряме възрастните в дом.
Ти си изключително предан син.
Радвам се да го чуя. Това ме кара да се чувствам по-добре.
Понякога...
Сякаш никой не забелязва добрите неща, които правиш.
Изглежда сякаш си сам.
Аз ги забелязвам.
Ще те чакам долу. Оставям ви насаме.
Не искам да живея в дом за възрастни.
Трябва да сложа край. Просто да приключа.
Да разруша всички мостове, без да чакам нещата да се оправят.
Чакането само ще отнеме време.
Вече дори не знам коя съм, къде свършвам аз и започва Джейк.
Емоциите ми скачат като топче във флипер.
Джейк има нужда от моето внимание.
Иска да гледам на него с одобрение.
Сякаш това е целта в живота ми - да одобрявам и поддържам Джейк.
Одобрението ми към него е легитимно, защото аз съм одобрена от другите.
"Вижте приятелката ми. Тя е умна, талантлива, чувствителна.
Тя направи това, може онова, знае много."
Ще го заведа до тоалетната и тръгваме.
Трябва да сложа край. - Това ли е момичето?
Да, татко. Луиза.
Добре. Донесох ти...
Нощница.
За нея.
Много сте любезен. Аз...
Трябва да се прибера тази вечер. Скоро.
Не разбирам. Какво говори тя?
Не знам, татко. - Утре съм на работа.
Тя е сервитьорка.
Запознахме се, когато ме обслужваше.
Това е очарователна история.
Попитах я за...
бургерът "Санта Фе". - Бургерът "Санта Фе".
Обърках се. - Нека те заведа до банята.
Не искаме повече инциденти като снощния.
Откъде се появи тази дрипа? - Не знам.
Изцапана е с бебешката храна на Джейк. Какво прави тук?
Толкова съм разсеяна, че и главата бих си изгубила.
Ще я сложиш ли в пералнята?
Ръцете ми са заети с тези играчки.
Джейк щеше да си изгуби главата, ако не беше прикрепена към шията.
Къде е пералнята? - В мазето.
Джейк не иска да слизам там. - Той иска да те контролира.
Не трябва да му позволяваш.
Това е черта на характера му. Прословутото му старание.
Иска да контролира всичко. Толкова много неща го дразнят.
Затваря се все повече за света. Това е проблем.
И малкото хора в живота му трябва да следват стриктни правила.
Това наистина е проблем. Да, вероятно аз съм виновна.
Тази вина ме кара да се чувствам длъжна.
Угаждам на всичките му прищевки. Това е порочен кръг.
Какво искаш да ми кажеш?
Казвам да занесеш проклетата нощница в мазето.
Рискувай.
Ти я изпрати долу?
До пералнята. - Мамо! Сериозно ли?
Не е нужно да помагаш на майка ми.
Ти си гост.
Ще ти намерим чиста нощница за довечера.
Нямам нищо против. - Наистина е време да тръгваме.
Ще ми трябва помощ с веригите. - Добре, идвам.
Ралф Алфред Блейклок
Джейк
Трагично е, че малцина опознават душата си преди смъртта.
"Най-рядката човешка черта е оригиналността", казва Емерсън.
Това е напълно вярно. Повечето хора са други хора.
Мислите им са нечии чужди мнения.
Животът им е мимикрия. Страстите им - цитати.
Това е цитат на Оскар Уайлд.
Лиуза
Има само един въпрос. Страх ме е. Чувствам, че полудявам.
Умът ми не е бистър. Предположенията са верни.
Страхът ми нараства. Време е за отговор. Има само един въпрос.
Боже мой! Джейк, майка ти...
Тя е...
Тя спи.
Тя...
Трябва да тръгваме.
Времето става опасно.
Сигурен ли си, че е добре? - Спи дълбоко.
Подходящо е да тръгнем.
А баща ти? - Той...
Мотае се някъде.
Каналът отново се запуши.
Радвам се, че се запознахме.
Аз също.
Благодаря ви за гостоприемството. - Винаги си добре дошла.
Джейк е добро момче, нали?
Да. - Исках да кажа мъж.
Така ли е? - Да.
Добре тогава.
Е?
Хареса ли ги?
Да, много са мили.
Наистина ли? - Да.
Малко са натрапчиви, но всъщност са порядъчни хора.
Да, очевидно е.
И двамата те харесаха. - Това е добре. Радвам се.
Майка ми каза, че си много умна. - Така ли?
Не ти го каза лично, за да не те смути.
Каза ми го, докато й помагах с чиниите.
Не си спомням Джейк да е помагал на майка си с чиниите.
Не съм сигурна какво се случи тази вечер.
Когато с татко обсъждахте... - Какво?
Когато с него обсъждахте... - Сякаш всичко беше малко...
Тарифи. - Да, тарифи.
Да, сега си спомням. Малко ми е мъгляво.
Изпи много вино.
Той се радваше, че разбираш. - Напих ли се?
Да.
Не си забелязала, защото той ти доливаше.
Така ли? - Да.
Разбирам. Не съм забелязала.
Хитро. - Затруднява следенето на чашките.
Така е. - Както казвах...
Мисля, че като цяло... мина добре.
Беше успешна визита. - Да.
Всички се опознаха. - Така е. Те са много мили.
Хареса ли ги? - Да.
Те също те харесаха. Мисля, че...
Мисля, че това е добър знак. - Знак ли?
Може би не е правилната дума.
По-скоро е хубаво нещо. - Да.
Хубаво е, когато хората, които харесваш, си допаднат.
Хората мислят за себе си като точки, движещи се през времето.
Според мен е обратното.
Ние сме неподвижни и времето минава през нас.
То духа като студен вятър, краде топлината ни
и ни оставя вкочанени. - За какво мислиш?
Не знам. Мъртви.
Тази вечер аз бях този вятър, духащ през родителите на Джейк.
Видях какви са били и какви ще станат.
Видях ги след смъртта им.
И оставам само аз. - За какво мислиш?
Само вятърът. - За нищо.
Наистина ли? - Уморена съм, вероятно е от виното.
Наистина пи много. - Да.
Алкохолът е депресант, както знаеш. - Да, знам.
Хората трябва да имат предвид това,
преди да вземат решения под негово въздействие.
"Жена под влияние." - Изумителен филм.
Не мисля, че съм съгласна.
Гледах го няколко пъти заради есето, което пиша за сряда.
Почувствах някаква симпатия към Мейбъл.
Тя е толкова силен персонаж, а съдбата й е така несправедлива.
Аз пък мисля, че...
Мейбъл Лонгети се срина, защото угаждаше на всички.
Можем да я считаме за поредна жертва на движението за права на жените.
Но така мислят само феминистките, които виждат изкуство извън книгите.
Великолепната Джина Роуландс -
изумителна актриса, която се вживява в ролите си.
Съгласен съм. Тя прави страхотна роля.
Струваше ми се, че ме обгръща...
На тази възраст, красотата й е по-дълбока.
Може да изглежда и стара, и млада. Така преобразява Мейбъл Лонгети,
че от лъчезарна красавица я превръща в отчаяна алкохоличка.
Роуландс показа шизофренното разпадане на личността.
Мейбъл се разпадаше пред очите ни. Беше изиграно великолепно.
Изпълнението на Роуландс е изумително. Заслужава цял куп оскари.
Тя е страхотна актриса, но ролите й не се помнят, защото са много.
Това е най-преходното изпълнение, което съм виждала.
Какво имаш предвид под преходно?
Мейбъл опитва да си среже вените, а Ник й поставя лепенка.
Това е толкова глупаво, но след два часа и половина филм,
си прекалено изморен да се ядосаш.
Детайлите, които имат за цел да посочат патологията
в героите около Мейбъл, и да покажат изолацията й,
изглеждат фалшиви на моменти.
Не е ясно дали героите са несъзнателни или Касаветис не режисира добре.
Децата непрекъснато мърморят, че я обичат.
Няма подсказка как да разчитаме това. Може би си сменят ролите?
Държат се с нея като с дете, което трябва да успокоят,
или може би и те са така обичливи като майка си?
А тези постоянни уверения в любов на Ник?
Изразът не е ли "обяснение в любов"? - И двете са верни. Провери.
Как да разбираме неговите уверения?
Филмът е напълно тенденциозен. Всичко е планирано, но не е обмислено.
Разбирам какво имаш предвид.
Ти си експертът по въпросите на киното.
Да.
Така е.
Предполагам, че ме спечели симпатията,
която Касаветис показва към нея.
Мисля, че на обществото ни му липсва доброта
и готовност да се впуснем в борбата на някой друг,
който се бори с проблеми, причинени от...
Отчуждаващо се общество?
Не знам. Предполагам.
Изглежда безнадеждно.
Кое?
Всичко.
Остаряваш, тялото ти изнемощява, губят се зрението и слухът ти.
Не виждаш и ставаш невидим.
Направил си толкова много грешки.
Всичко е лъжа. - Кое по-точно?
Не знам! Че всичко ще се оправи и никога не е късно,
че Бог има план за нас... - Млъкни!
...че възрастта е просто число,
че е най-тъмно преди изгрев...
Че всяко зло е за добро!
Че има...
Че всеки има сродна душа.
Що за баналности!
Млъкни, Мейбъл! Седни, Мейбъл!
И че Бог не ни дава повече, отколкото можем да понесем.
Бог е голяма работа.
Искаш ли нещо сладко? - Какво имаш предвид?
Десерт. - Нали ядохме при майка ти?
Беше направила това голямо нещо, като торта...
Вярно. Сигурно съм пристрастен към захарта.
Не знам.
Ще ми помогне да остана буден. - Тогава приемам.
Искаме Джейк да е буден. Пътят е доста опасен.
Сладоледи "Тълси таун" са точно пред нас.
"Тълси таун"?
Дали работят в такова време?
Това е идеалното време за един сладолед "Бррр".
Не мислиш ли? - Сигурно си прав.
Сладоледи "Тълси таун"!
Винаги сме тук за теб!
"Тълси таун".
Не съм се замисляла за името досега.
Защо се казва "Тълси таун"? - Заради клоуна.
Прилича на цирков град.
В такива заведения...
...може би ходят цирковите артисти. - И се управлява от жена клоун?
Да, тя носи корона. - Има клоунска корона?
Доброжелателна и толерантна сладоледена кралица клоун.
Изработена изцяло от лактоза. - Тя има лактозна толерантност!
Тя е сладка, но студена. - Като майка ти.
Какво имаш предвид? - Нищо. Не знам защо го казах.
Мислиш, че майка ми е студена? - Не. Тя беше прекрасна.
Не съм съгласен с тази глупост,
че майката е виновна за всички психологически проблеми.
Това са женомразките дрънканици на Фройд.
Изкушаващо е да има кого да обвиниш.
За какво?
За всичко. Защо се чувстваш и постъпваш по определен начин.
Това е женомразко. Фройдистки глупости.
Рано или късно, възрастният индивид трябва сам да поеме отговорност.
Не мислиш ли?
Да. - Майките си имат собствени проблеми.
Те са пренебрегвани, обиждани.
Въпреки това, от 20-и век ги обвиняват за всяко детско затруднение:
шизофрения, аутизъм, нарцисизъм, хомосексуалност.
Хомосексуалността няма общо с останалите.
Да, разбира се. - Очевидно.
Да обвиним майката за хомосексуалността на детето,
добавя негативна окраска на тази ориентация.
Просто казах, че когато хомосексуалността беше патология,
и това беше така до 1973-та година,
тогава обвиняваха грижовните майки. - Вярно.
Неприятно е как категоризираме хората, лепим им етикети и ги отхвърляме.
Всеки ден наблюдавам децата в училище.
Виждам тези, които са отритнати.
Те са различни. Не се вписват. Затова животът им ще е друг.
Понякога ги виждам след години в града, в супермаркета.
Виждам, че...
Те още носят в себе си този товар.
Като черна аура.
Като воденичен камък.
Като мокреща рана.
Джейк.
Мисля, че трябва... - Ето го! Пристигнахме.
Боже, вледеняващо е.
Вледеняваща е земята на "Тълси таун".
Климатичните промени са тук. Чела ли си романа "Лед"?
Не. - От Ана Каван?
Не мисля. - Издаден е 1967 година и разказва...
Да взимаме сладолед и да тръгваме. - Чакай. Нека видя кой на смяна.
Познаваш хората, които работят тук?
Някои от тях. Понякога спирам, като идвам при родителите си.
Не харесвам някои от тези момичетата.
Какви са? - Не знам. Понякога...
...са недружелюбни с мен. - Ще чакам в колата.
Няма да дойдат, ако видят, че съм аз. По-добре ела ти.
Има ли някой тук? - Минутка!
Действието в "Лед" се развива по време на екологичен катаклизъм,
който превръща земята в замръзнала пустош.
Главният...
Здравейте!
Здравейте.
Мога ли да ви помогна, господине?
Аз ще искам...
"Орео Бррр". За него...
Същото. - Два, моля.
Два еднакви.
Извинете, но бързаме. Бихте ли ни ги дали по-скоро?
Здравейте. - Извинете за миризмата, но лакираме.
Лакирате ли?
Рафтовете. - Няма проблем.
Познавам това момиче. Виждала съм я преди.
Лицето й. Този обрив. На върха на езика ми е.
На върха на мозъка ми, както казва Джейк.
Познавам я отнякъде. Сигурна съм.
Навън е голяма виелица.
Изненадана съм, че работите. - Виелица навън, а при нас е "Бррр".
Да, мислех си същото.
Мила сте. Не сте като тях.
Скучна, подла и хубава.
Много благодаря. - Нямах това предвид.
Изглеждате прекрасно. Разбира се, че сте привлекателна.
Не се изразих правилно. - Всичко е наред. Разбирам.
Това... Изглежда, че...
красотата идва с известна доза безсърдечност.
Вие не сте безсърдечна. Може би и красавиците страдат.
Може би тяхната красота им причинява терзания.
Не съм психиатър.
Какво странно изказване. Разбира се, не е психиатър.
Едва ли е на повече от 15. - Направих ги големи, защото сте мила.
Благодаря. - Осем долара, моля.
Джейк?
Задръж рестото.
Благодаря. - За нищо.
Притеснена съм.
Моля? - Не бива да го казвам.
Добре ли си? Да повикам ли помощ?
Не е лак.
Не мирише от това. - Какво имаш предвид?
Не трябва да отивате. - Къде?
Напред. Във времето.
Можете да останете тук.
Много ме е страх. - От какво?
Страхувам се за вас. - Благодаря.
Лека нощ. Бъдете внимателни. Пътищата са опасни.
Забеляза ли ръцете на момичето? - Кое момиче?
В "Тълси таун". - Кое по-точно? Бяха няколко.
Няколко ли? Бяха три. - Няколко означава повече от две.
Така ли? - Да, провери.
"Провери"? Ще спреш ли да го повтаряш?
Говорех за момичето с обрива.
Не съм забелязал. - Защото се правеше на глупак.
Не съм имал такова намерение. - "Не съм имал такова намерение".
Както и да е.
Как е твоят "Бррр"? Твърде сладък? - Да.
Все забравям колко са сладки. И малко ти стига.
Не мога да ям повече.
Едва го започна.
Прекалено е сладък.
Да. Доста.
Студено ли ти е? - Да. Сигурно е от сладоледа.
Все пак сме в снежна буря.
Чия идея беше да ядем сладолед в това време?
Думичка няма да кажа.
Колко странно. За последно пътувам с Джейк.
Скоро всичко ще бъде далечен спомен.
Двамата ще сме на различни места, спомняйки си този момент.
Нашият смях. И може би ще съжаляваме.
Може би времето ще заглади острите ръбове
и двамата ще си помислим, че всичко е било чудесно.
Защо е трябвало да свърши? Няма да има връщане в този момент.
Няма път назад. - Изведнъж притихна.
Просто наблюдавам бурята.
Ако не можете да кажете на другия за какво мислите,
не ви очаква нищо добро. - Изглежда си приключила.
Какво имаш предвид?
Напразно спряхме.
Поне мога да кажа, че съм била в "Тълси таун"
през нощта, насред нищото, по време на снежна буря.
От "Тълси таун" съм твоят клоун любим,
и правя сладолед неустоим.
Не се бави, а идвай бързо ти,
вкусът ти ще задоволим.
Усмивка на лицето ти ще има сладка още с първата хапка.
Ванилия, ягода и шоколад,
ще се погрижим за твоя глад.
Това е нещо, което няма да повторя.
"Предполагаемо забавни неща, които няма да повторя."
Чела ли си го? - Кое?
Това е книга с есета от Дейвид Фостър Уолъс.
Не, не съм.
Книга с есета. - Не, не съм я чела.
Трябва да ги изхвърлим, иначе кофичките ще протекат.
Добре.
Темата на едно от есетата е телевизията.
Красивите хора са привлекателни...
Красивите хора са по-приятни за гледане от останалите.
Но когато говорим за телевизия,
комбинацията от размера на аудиторията и общуването между образа и зрителя,
повишава привлекателността на красивите изображения
и подкопава чувство за сигурност на телезрителя.
Това е от есето.
Интересно е.
Той се самоуби. - Да. Чух за това.
Всички разбраха. Дори тези, които не знаят друго за него,
нито са чели книгите, които е написал.
Самоубийството се превръща в главната история.
В митология.
Предупреждение за всички. Неприятно е.
Вече не знаем как да сме хора. - Кого имаш предвид?
Обществото, културата ни, хората.
Всичко.
Всеки един от нас.
Чел ли си нещо на Ги Дебор?
"Обществото на спектакъла"? - Да, там е описано.
Да. Разбира се.
Дебор казва...
"Спектакълът не може да се разбира като проста визуална измама,
произведена с технологиите на масмедиите.
Това е светоглед, който бива материализиран."
Гледайки света през тази призма, всичко ни бива преразказвано.
То заразява мозъка ни и ние се превръщаме в него.
Като вирус.
Тези топящи се сладоледи ме подлудяват.
Всичко ще започне да лепне.
Имаш ли найлонова торбичка?
Не. - А салфетка?
Нямам. Искам да ги изхвърлим някъде.
Наоколо няма нищо.
Има една малка пресечка пред нас.
Там има кофа за боклук. - Не знам. По-добре да караме вкъщи.
Към фермата? - Не. Към града.
Притеснявам се, че ще закъсаме. Няма да ни намерят в пресечката.
Няма да се успокоя, докато не ги изхвърлим.
Ще ме подлудят. Разбираш ли?
По дяволите. - Хей! Това не е...
Не е голяма работа. Наистина.
Знам това, Еймс.
Еймс? - Знам.
Това умалително за Ейми ли е? Не ми звучи правилно.
Не подхожда на името ми. Или прякора ми.
Ще забързаме темпото.
Ще ти покажа гимназията ми.
Този път води до училище?
Там, където прекарах толкова много мъчителни дни.
Толкова дълго време. Дяволски дълго...
Нека да обърнем. Не е добра идея да ходим там.
Това е просто едно училище. - Имам лошо предчувствие.
Не мога да обърна, пътят е твърде тесен.
Отиваме до там, изхвърляме сладоледите и си тръгваме.
Не, аз... Нищо не разбирам.
Няма никакъв смисъл. Как идват тук училищните автобуси?
Това е селска гимназия. - Да, и аз съм учила в такава!
Но ние... Там имаше...
Имаше нормален вход с проклет асфалтиран път!
Успокой се. Всичко има нюанси.
Трябва да го осъзнаеш. - Нюанси?
Създадени от настроението, емоцията, от миналия опит.
Няма обективна реалност.
Във вселената няма цветове. Те са само в нашия мозък.
Електромагнитни честоти, които мозъкът оцветява.
Да, аз съм физик. Знам какво е цветът.
Да, да. Така е.
Знаеш. - Цветът е дело на светлината.
И на страданията.
Красиво казано.
Това не са думи на физик...
а на истински поет.
Все пак аз наистина пиша поезия. - Така е. Това е прекрасно.
Този път изглежда няма край. - "Изглежда" е ключовата дума.
Времето също съществува само в мозъка.
Но все пак остаряваме. - С всеки изминал ден.
Или поне така изглежда.
Понякога се чувствам...
много по-млад, отколкото съм всъщност.
Вътрешно съм дете, но после минавам покрай огледалото.
По-добре ли е да си млад? - Да.
Така мисля. Младостта е възхитителна.
Възхитителна?
Как може да се възхищаваш на човек заради възрастта му?
Това е като да си пленен от конкретна точка в потока.
В младостта има здраве, всичко е по-ярко и забавно.
По-привлекателно. Изпълнено с надежда.
Като реклама на "Кока-кола". - Почти цялата новаторска дейност,
в науката и изкуството, е създадена от млади хора.
Старците са пепелта на младостта. - Джейк, мисля, че ние трябва да...
Пристигнахме!
Еха. Не очаквах да е толкова голяма.
Сто и тридесет класни стаи, салон, две съблекални,
аудитория, десет бани, шест административни офиса,
учителска стая, кабинет за психолог.
Регионална гимназия, която обслужва 11 града.
Добре я познаваш. - Като петте си пръста.
Тук има някой. - Портиерът или някой от поддръжката.
Какво? - Там.
Кошче за боклук. Знаех си. Веднага се връщам.
Хайде! Да! Да!
Къде беше? - Кошчето беше пълно със сол.
За поддръжка на пътищата.
Спомних си, че има казан, отзад до товарната рампа.
Мисията е изпълнена. - Да тръгваме.
Влажно е.
Някак спокойно. - По-скоро е страховито.
Не съм съгласен. - Да тръгваме.
Защо се разбърза изведнъж? - Цяла нощ повтарям само това.
Дадох ти около 40 причини защо трябва да се прибера днес.
Сигурно е така. - Сигурно?
Просто си помислих, че...
Тук е тихо и спокойно.
Скъпа, навън е студено.
Сериозно ли?
Цитираш ми някоя песен за изнасилване ли?
Не е песен за изнасилване.
Тя иска да тръгват, а той я игнорира. Как би нарекъл това?
Тя иска да остане, но се страхува от хорското мнение.
Тя го пита: "Какво си ми сложил в питието?"
Тази песен е написана през 1936 г. Тогава не е имало рохипнол!
Добре, но той се опитва да я упои с алкохол.
Имало е други транквиланти през 30-те. Това е песен за принуждаването.
Не знам защо се ядоса така. - Просто искам да се прибера.
Във фермата ли? - Не в скапаната ферма, а в моя дом!
Джейк, моят дом! - Добре.
Благодаря ти.
Той й казва: "Не наранявай гордостта ми",
сякаш е нейна задача да го накара да се чувства привлекателен,
независимо от нейните желания. - Разбрах.
Убеди ме. Извинявай.
Съжалявам.
Всичко е наред.
Боже! - Какво? Какво?
Някой ни гледаше. - Не видях никого.
Той ни наблюдаваше. Като някой перверзник.
Да тръгваме. - Познавам този поглед.
Джейк, аз... Това пък какво означава?
Ще му дам да се разбере. - Не ставай смешен.
Не може така! - Джейк, да тръгваме.
Няма да се бавя. Това е...
Недопустимо е! - Да тръгваме, Джейк!
Веднага се връщам. - Недей, Джейк! Моля те!
Джейк!
По дяволите!
Не трябваше да идвам. Не трябваше.
Мамка му!
Трудно е да кажеш "не". Не са ме учили на това.
По-лесно е да приемеш.
Понякога те хващат неподготвен и питат: "Ще ми дадеш ли номера си?"
Най-лесният изход е да кажеш "да", а след това потича река от съгласия.
Той не е чудовище, той...
Джейк?
Той не те бие. Нали?
Сексът беше добър. Поне понякога.
Просто...
След колко време настъпва хипотермията?
Може би не е лош начин да умра, ако моментът е настъпил.
Джейк?
Джейк!
По дяволите!
Боже мой!
По дяволите! Мамка му, мамка му!
О, Боже!
Джейк?
Джейк, искам да си тръгвам. Моля те.
Здравейте.
Извинете... Моят приятел влезе тук.
Учил е в това училище преди известно време.
Може би го познавате. Аз...
Не знам дали сте били тук, когато е бил ученик.
Не бих могла да знам. Както и да е, аз...
Не сте ли го виждали?
Как изглежда приятелят ти?
Трудно е да опишеш хората.
Беше толкова отдавна, едва си спомням.
Имам предвид...
Ние дори не сме разговаряли. Не съм го забелязала в онази тълпа.
Бях там с приятелката ми...
Празнувахме годишнината си. Отидохме за питие,
а после този тип не спираше да ме гледа. Много неприятно.
Сложно е да си жена. Не можеш да изпиеш едно питие.
Винаги те гледат. Той ме плашеше. Разбирате ли?
Спомням си, че си мислех: "Иска ми се да бях с момче".
Тъжно е, че за да те остави някой мъж на спокойствие,
трябва да си с друг мъж. Сякаш си...
Сякаш си нечия собственост.
Както и да е. Не мога...
Не мога да се сетя как изглеждаше той.
И защо трябва да си спомням?
Нищо не се случи.
Може би беше просто...
едно от хилядите неосъществени взаимодействия в живота ми.
Все едно ме молите да опиша комар, който ме е ухапал преди 40 години.
Не сте ли виждал някого, отговарящ на това описание?
Не съм виждал никого.
Добре.
С изключение на вас. Вас ви виждам.
Аз...
Малко съм притеснена за него.
Сигурен съм, че няма причина.
Той е в безопасност, ако е тук.
Тук е безопасно. Тихо е.
Може ли да го потърся?
Само си свалете мокрите обувки. Току-що почистих пода.
Не.
Те са ваши.
Довиждане.
Да. Довиждане.
Джейк?
Ела при мен.
От "Тълси таун" съм твоят клоун любим,
и правя сладолед неустоим.
Не се бави, а идвай бързо ти,
вкусът ти ще задоволим.
Усмивка на лицето ти ще има сладка още с първата хапка.
Ванилия, ягода и шоколад, ще се погрижим за твоя глад.
Ела. Ела при мен.
Ще стане по-добре като спреш да се самосъжаляваш, че си прасе.
Или още по-лошо - прасе, завъдило ларви.
Някой трябва да е прасе, завъдило ларви, нали?
Може да си ти. Това е лотария.
Играеш ролята, която ти се е паднала. И продължаваш напред.
Не се притесняваш за нищо. - Тази песен ме насълзява.
Винаги съм я обичал. В света има доброта.
Трябва да я потърсиш, но тя е там. - Добър си.
Просто се развивам. Дори сега, като призрак, като спомен.
Както прах, ако искаш. - Ние сме еднакви.
Всичко е едно и също, ако погледнеш отблизо.
Като физик знаеш това. Ти, аз, идеите. Всички сме едно.
Нека те облечем.
Благодаря.
Приемам...
...всичко.
Приемам вашето признание, тази награда.
Приемам всичко, което тя означава.
Тази награда идва...
в края на дълъг, плодотворен живот,
като признателност за работата, която свърших преди десетилетия.
Търсенето ми ме отведе през физичното, метафизичното,
въображаемото...
и обратно.
Направих най-голямото откритие в кариерата си.
Най-важното откритие на моя живот.
Само в мистериозните уравнения на любовта...
...човек може да открие някаква логика.
Тази вечер съм тук благодарение на теб.
Ти си причината да съществувам.
Ти си всичко за мен.
Благодаря.
Подът скърца,
вратата скрибуца.
Полска мишка гризе метлата.
Аз седя сам,
като паяжина на рафта.
Съвсем сам
в празната стая.
Но когато лунната светлина влезе през прозореца
и огрее леглото ми,
сянката на дървото заиграва на стената,
а една мечта завладява мислите ми.
И всички неща, които си пожелавам,
стават, както съм ги поискал.
По-добър съм от онзи умник каубоя,
който си мисли, че струва повече от мен.
А момичето, което желая, не се страхува от прегръдката ми,
и аз потъвам в нежните й обятия.
Дългата й красива коса
пада по лицето ми,
точно като дъжд
в буря!
Подът скърца,
вратата скрибуца.
Полска мишка гризе метлата.
Слънцето блесва в очите ми.
Всичко беше една лъжа!
Буден съм
в самотната стая.
Няма вече само да мечтая,
а ще отида да я намеря.
Излизам навън
да си намеря невеста.
Жена, която да нарека
своя.
Превод и субтитри The Fountain
UNACS TEAM 2020 subsunacs.net
Сценарист и режисьор ЧАРЛИ КАУФМАН
По мотиви от книгата на ЙЪН РИЙД
Музика ДЖЕЙ УОДЛИ
Участваха: ДЖЕСИ ПЛЕМЪНС
ДЖЕСИ БЪКЛИ
ТОНИ КОЛЕТ
ДЕЙВИД ТЮЛИС