По истински случай
ПО-РАЗЛИЧНА, СЪЩО КАТО МЕН
Каква къща, а?
1400 кв.м, пълни със скъпи картини и огромни вани.
Да, нелепа е, но я обичам.
Все пак съм от Тексас. А тук обичаме големите неща.
Това е домът ми.
Не си личи, но е разбит.
А историята, стояща зад това,
започва и свършва с тази, за която се ожених - Деби Хол.
Сърцето й бе така голямо, че дори Тексас не го побираше.
Ще се опитам да я напиша.
Дано това обясни как стигнах дотук.
Проблемът е, че никога нищо не съм писал.
Не съм писател, аз продавам картини!
Ехо!
Хулио!
Ехо!
Вие сигурно сте г-н Хол. - Наричайте ме Рон.
Добре, Рон. Аз съм Уилоу, асистентката на Хулио.
Добре ли пътувахте? - Да, чудесно.
Хулио ми каза, че сте писател.
Така ли ви каза? - Да.
Каква книга пишете? - Добър въпрос.
Истинска история ли е?
Да, съвсем.
Трябва да вдигна.
Всичко се събужда за нов живот.
Виждате ли онзи път?
Благодаря.
Ако си промените мнението, следвайте камбаните.
Къде е той?
Точно той се обади. Закъснява както обичайно.
Вечният перфекционист!
Винаги съм смятал тази картина за неимоверно тъжна.
Даде ми я без пари, а сега струва милион долара.
Нима не струва толкова? - Струва. Обаче...
Не съм сигурен каква е стойността на един милион.
Добре ли си? - Е, добрах се дотук.
Да, така е.
Какво е това?
Не е Рембранд.
Да... Май беше точно преди...
да ме подмамиш да ям топки от бик.
Наричат се "телешки бели бъбреци" и ти много ги хареса.
Така е. - Да, така е.
Може да си заплюеш всяка спалня. Освен моята.
Захващай се за книгата, оставям те на спокойствие.
Мери Касат
Две години по-рано
Готова ли е? - Кажи, подравнена ли е?
По-добре е. Не, надолу. Да.
Още не разбирам защо й трябваше реставрация, но...
Различна ли е?
Сякаш преди беше по-хубава.
Допадаше ми следата на времето, като че ли историята й се виждаше.
Всичко си иска поизлъскване от време на време.
Отивам в Северен Далас да продам един Ремингтън на една стара откачалка.
Ще се видим на галавечерта. Децата ще идват, нали?
Не им давай да се откажат, важно е. - Знам.
Наистина е, Деби.
Знам.
Знаете какво е според мен "модерно изкуство".
Вземате канава, мятате й малко боя, забърсвате я с парцал,
хвърляте канавата и продавате парцала.
Знаете, че е истина. Знаете го. - Вярно е.
Затова продавам само класици и всички ми имате номера.
Благодаря, че подкрепяте изкуството на обществени места във Форт Уърт.
Каузата е важна за всички нас.
Нямаше да го постигнем без вашата добросърдечност
и естествено, щедрост.
По-късно ще ви призова за още дарения.
Благодаря, че дойдохте. Приятна вечер. Благодаря!
Как беше? - Добра работа, татко.
Благодаря.
Здравей. - Все повтарям: давайте!
И аз винаги казвам същото...
Как си, мила?
Споменете на всички колко ме бива.
Забавлявайте се!
Недей така!
Лошо ли е да си най-красивото момиче на бала?
Какво има? - Нищо.
Кажи ми!
Татко, това е твоят живот, не моят.
Здравей, Рон. Може ли да говорим?
Здравей, Сузи, как си? - Здравей.
Радвам се да те видя.
Мартин ми каза за приятелката ти.
За какво говориш? - Кажи на Деби, иначе ще й кажа аз.
19 години! - Да, женени сме от 19 години.
И? - Не е каквото би трябвало!
Моля? - Не споделяме живота си.
Не споделяме нищо!
Напротив. - И ти го знаеш.
Не сме били интимни от две години.
От две години! - Не сме спали заедно от две...
Не сме били интимни от десет!
Не сме били от десет... - Какво очакваш да направя?
Какво очаквам да направиш ли?
Какво се очаква да направим?
Рони...
Рони!
Ще те попитам само веднъж, моля, не ме лъжи.
Да?
Има ли и друго, което не си ми казал?
Картината е фалшификат.
Не я дадох за реставрация.
Направиха й копие.
Продадох оригинала.
Подари ми я за годишнината ни.
Предложиха ми много пари за нея.
Затова...
я взех. Не се гордея, но...
Опитвам се да бъда честен. Съжалявам.
Това ли е всичко?
Да.
Какъв е номерът й?
Здравейте.
Обажда се Деби, съпругата на Рон.
Моля, не затваряйте. Там ли сте?
Държа да знаете, че не ви обвинявам и ви прощавам.
Надявам се, че някой ще ви обикне истински,
както с Рон се обичахме навремето.
Ако преоткрием обичта, няма да видите повече съпруга ми.
Разбрахте ли? Довиждане.
Можеш да си тръгнеш.
Можеш да си отидеш.
Или...
Изборът е твой.
Избирам теб.
Някой беше казал: "Всички мъже правят грешки,
но женените по-скоро разбират за тях".
През следващите месеци с Деби се опитахме
да си върнем изгубеното.
Най-големият ми провал бе предателството спрямо жена ми,
но въпреки това огромното й сърце ми даде още една възможност.
Не искаше извинение посредством кожени палта и диамантени пръстени.
Би било прекалено лесно.
Щеше да ме накара да платя с пот на челото.
И тогава се случи отново.
Снощи сънувах още един сън.
Така ли? Хубав ли беше, или беше за мен?
Не.
Беше за беден, но мъдър човек, който променя града.
Видях лицето му.
Завий тук!
Тук ли? Къде точно ме водиш?
Не мисля, че е добре да продължаваме. Скъпа...
В съня си видях красиви цветя и дървета, бяха навсякъде.
Представяш ли си го тук?
Сандъчета с цветя. Никакъв боклук по земята.
Спокойно място, където хората ще се почувстват стойностни
колкото онези оттатък тунела.
Скъпа, май се изгубихме.
Би ли отбил? - Ще обърна... Какво?
Отбий тук. Да, тук.
Тук? - Точно тук.
Защо дойдохме?
Всичко ще бъде наред.
Да вдигна ли гюрука? - Ела!
Не мога да повярвам!
Деби! Радвам се да те видя отново. - И аз, Джим.
А ти ще да си съпругът, за когото все говори.
Аз съм шеф Джим. - Да. Роналд.
Да не губим време, елате. Почти сме готови.
Хубаво!
Здравейте.
Любовта е търпелива и блага, не завижда и не се самоизтъква...
Благодаря. Нека аз! - Благодаря.
Идвала ли си тук?
Нося разни дрехи и вещи, които вече не ни трябват.
Е, ами...
Разбрахме защо си сънувала мястото. Мистерията е разгадана.
В съня ми изглеждаше различно.
Радвам се, че дойдохте. Всяка помощ е добре дошла.
Затова сме тук.
Деби, не можем да останем.
Скъпа, имам уговорена продажба в 18,30 ч. в офиса.
Имам да нося едни договори... - Не, нямаш.
И у нас жената носеше панталона. - Извинете, господине. Деби!
Моля те, ела.
Скъпа... Това, което правиш тук, е чудесно. Но аз трябва...
Трябва да отида в офиса и да продам "Орелът" от Калдер.
Знаеш ли какво? Ще напиша един чек за това място...
Какво е това? - Препарат. Мий с него.
Ще ти трябва. - Не, няма.
Защо онези хора без работа не помагат?
Помагат.
Ще напиша чека, ти само кажи за колко.
Благодаря. Там има четка.
Добре, Джими.
Не обичам микробите.
Ще помогна, но само днес.
Тук витаят ли разни заразни болести, за които трябва да знам?
Да. Стараем се да ги заразяваме с любов.
Благодаря за съвета.
Да.
Заразни болести ли?
Какво? - Нищо.
Здравей, Мъник.
Радвам се да те видя. - И аз вас, госпожо.
Чакай! Ето.
Благодаря, госпожо. - Да... Здравей.
Аз съм Деби. Как се казваш?
Мислите, че ни правите голяма услуга,
че сте по-добри от нас.
Помнете: като останете без работа някой и друг месец
и жената ви изрита на улицата,
за миг и вие ще станете бездомник като нас.
Така ли казват тук "благодаря"?
Ще убия виновника!
Ще убия този, дето ми открадна обувките!
Самоубиец, престани! - Спри!
Спри! Тук има младо момиче!
Какво правиш?
Рони...
Трябва да говорим с него.
Скъпа, не разбирам какво става. Опитвам се.
Това е мъжът от съня ми. Той е.
Прибираме се, хайде.
Хайде! Какво ти става?
Сериозно ли?
Господин Мерцедес!
Мен ли търсиш, Душко? Щото аз търся теб.
Търся един на име Самоубиеца.
Ще ти кажа къде е, Душко, но ще ти струва десет кинта.
Познаваш ли го?
Да?
Добре.
Не за наркотици. - Не за наркотици.
Близо си, много близо.
Глупак.
Сбърка адреса, крадецо! Ще те убия!
Върни ми обувките! Какво? Какво зяпате?
Какво?
Той е опасен. Обзалагам се, че в съня ти не е бил с бухалка.
Да. И те е подгонил по улицата.
Точно така. - Здравей, аз съм Деби. А ти?
Убиеца. - Здравей, Убиец, приятно ми е.
Ти говори с Убиеца. Това означава много.
Момент. Значи, това е Убиеца?
А се опита да ме убие Самоубиеца? - Всякакви си ги имаме.
Кажи ми за него.
Както знаеш, може да бъде опасен.
Получаваш ли допълнително за рисков труд?
Аз ли? Не ми се плаща. Влязох тук точно като тях.
Един от тях съм, живея тук.
Бях главен готвач в голяма хотелска верига.
Имах жена, чудесен дом.
Един ден ми се обадиха, че пиян шофьор е блъснал сина ми.
Починал е, преди линейката да пристигне.
А жена ми...
Тя не успя да го понесе, сега е в психиатрична болница.
Аз притъпявах болката си с алкохол и двойна доза дрога.
Съжалявам. - Недей.
По този начин стигнах тук.
Здравей.
Аз съм Деби.
Ей там е мъжът ми Рон, а това е синът ни Карсън.
Как се казваш? - Клара, госпожо.
Наистина хубаво име.
Непременно се отбий в зоната ни за красота, щом се нахраниш.
Ще разхубавяваме дами наред.
Благодаря, ще дойда. - Надявам се.
По една на клиент.
Рони...
Помниш ме, нали?
Съсипа ми колата.
Аз съм Деби.
Как се казваш? - Не ви трябва да ми знаете името,
затова млъкнете и сипете храна в чиниите.
Бих искала да знам.
Внимавайте! Не се бъркайте в моите работи.
Красива си.
Харесва ли ти? - Благодаря, мис Деби.
Аз невинаги съм била бездомна.
Имах съпруг.
Не беше много мил, но вече го няма.
Имах син.
Обаче те ми го взеха,
понеже не можех да се грижа повече за него.
Мила моя...
Правила съм неща, с които не се гордея.
Много неща.
Клара, всички сме правили такива неща.
Всички, Клара.
Развали си грима. - Ти така се постара, съжалявам.
Къде са ми кърпичките? - Много си мила с мен, мис Деби!
Забавлявахме се, а? - Така е. Не мога да повярвам.
Благодаря.
Здравейте! - Томи, радвам се да те видя.
Мирише хубаво!
Здравей, мамо. - Здравей. Татко ти е отзад, играе си.
Най-добър търговец на напитки във Форт Уърт - Ърл Хол, 1994 г.
Старото чака младото. Къде се губиш?
Чувал ли си за точност?
А ти - че като се пие, не се кара?
Какво имаш срещу пиенето?
Как може никога да не си пил с мен? Никога...
Срам те е да пиеш със стареца си ли?
Добре се справяш и сам.
Пак ли се започва? Започва се.
Писна ми от теб и от това, че постоянно ме съдиш.
Така ли? - Така.
Влизайте, преди пилето и кнедлите да изстинат.
Писна ми. Пропускал ли си хранене?
Да ти е липсвало нещо?
Не, защото си скъсвах задника от работа, която не понасях.
Ърл, стига. Да ядем. - Той започна.
А аз ще го приключа. Сядайте и двамата и млъквайте.
Най-напред ми трябва презареждане.
Уиски с кола. Не прекалено много кола.
Тъй и тъй наливаш, сипи и на Рони.
За мен студен чай, моля.
Ще си обуеш ли панталона? - Не. Само ние сме си.
Здравей, Дебора. - Здравей, Ърл.
Томи, кнедлите изглеждат страхотно.
Остави си място за пандишпановия кекс.
Непременно.
Какви ми ги говори Дебора,
че доброволстваш в мисията
и че си се сприятелил с някакъв бездомник?
Деби ни... - Какво?
Да не си си изгубил ума?
На тези места има повече бацили отколкото в крайпътна тоалетна.
И е пълно с безделници, търсещи милостиня,
вместо да се хванат да бачкат.
Куп мързеливи негра.
Ърл!
Ти как ги наричаш? Аз винаги съм ги наричал така.
Стига толкова... - Не исках да кажа това, а че...
Сред тях има престъпници, лоши хора.
Мръсно е... Мръсно е, има всякакви болести.
Вижте, това са...
Това са последните ми думи по въпроса.
Прекалено много кола.
Извинете.
Рони...
Защо не му занесеш чиния?
На кого? - На него.
Не. Няма да го направя. Ти си го сънувала, не аз.
Стига де, просто му занеси. - Няма.
Не ме харесва особено. - Не се бой.
Казва се Самоубиеца.
Моля! - Скъпа...
Не.
Не, не.
Жена ми се притеснява, че не ядеш.
Приготви ти това.
Като мъж на мъж: ще ми направиш услуга,
ако хапнеш поне малко.
Не е нужно да е всичко, няколко хапки. Не?
Не харесваш ли италианска кухня?
Тръгваш си, нали? Тръгва си.
Пробвах.
От ЦРУ ли сте?
Не.
Можете ли да кажете на жена си да спре да ме тормози?
Не, не мога.
Какво искате от мен? - Нищо.
Нищо не искаме. Ние само...
Не ми чупи колата. Става ли?
Можеш и да си по-любезен.
По-приятелски настроен.
Приятел ли искате да ми бъдете?
Ще трябва да си помисля.
Няма да ви нараня или нещо такова.
Вие и жена ви от известно време се държите мило с мен.
А аз ви избягвах.
Как се казваш? Не е Самоубиеца.
Денвър. Казвам се Денвър.
Гладен ли си?
Нищо не хапна, а кухнята е затворена.
Преди да ви кажа дали ще станем приятели,
искам да ви питам нещо.
Да?
Притеснява ме една работа, дето я научих за белите.
Чух, че като отидели за риба...
Правели нещо, наречено "хвани - пусни".
Да.
Прави се просто за спорта.
Понякога ходиш на риба за кеф.
За кеф ли?
Вижте сега...
В плантацията, в която израснах, сутрин отивахме
да изровим червеи, отрязвахме си тръстикови стъбла
и седяхме на речния бряг по цял ден.
А когато най-накрая нещо се хванеше,
истински се гордеехме с улова си.
Отнасяхме го у дома, хвалехме се
и го споделяхме с всички останали.
Смущава ме, че белите минават през толкоз перипетии
и когато най-накрая уловят нещо, се отказват от него.
Та...
Казах си, че ако сте бял,
който иска да си улови приятел,
а после ще му приложи "хвани - пусни"...
То тогава нямам желание да ви бъда приятел.
Разбирате ли ме?
Ясно ли ви е? - Да.
Да.
Откъде си?
От Луизиана.
Имаш ли семейство?
Не съм виждал майка си.
Била е прекалено млада, за да се грижи за мен.
Отгледа ме баба ми.
Наричахме я Голяма мама.
Беше кръгла отвсякъде - от горе до долу,
че и по обиколката.
Беше най-добрата ми приятелка.
Денвър... Денвър!
Изпитваше силни болки.
Грижех се за нея и за братовчед си.
Денвър! Искам да се поотпусна!
Не знам точно какви бяха хапчетата.
Тя ги наричаше "червените дяволи".
Денвър! Искам да се поотпусна!
Всъщност беше майка на тате,
но почти не съм го виждал и никога не съм го наричал "тате".
Обичах, когато Голяма мама спеше,
защото тогава не я болеше.
До леглото ми имаше прозорец.
Щом погледнех нагоре, звездите ми намигаха.
Нямаше електрически светлини да пречат,
само голямата луна прорязваше тъмата.
Нощите бяха черни като меласа.
А звездите блещукаха като счупено стъкло на слънце.
Голяма мама!
Когато Голяма мама умря...
Чичо Джеймс дойде и ни взе.
Отидох да живея в плантация
и да работя на изполица.
Тежката работа
не спираше чичо и полските работници
да ходят на църква всяка неделя.
Издокарани в най-хубавите си неделни дрехи.
Чичо беше добър човек.
Беше молещ се човек
и се притесняваше да не би неудачите ми
да се дължат на черна магия. - Върви, малък братко!
Заведе ме при реката да ме кръстят.
Няма да забравя това потапяне.
Странно беше да влезеш във водата с всички дрехи.
Речната тиня жвакаше между пръстите ми,
докато надзъртах за алигатори.
Вярваш ли, че Иисус е умрял на кръста заради греховете ти,
бил е погребан и е възкръснал на третия ден?
Да, вярвам.
Кръщавам го...
В името на Отца и Сина, и Светия Дух.
Бърз като светкавица, все едно щях да размисля,
стисна носа ми и ме бутна по гръб във водата.
Обаче ме изпусна и потънах право на дъното.
Не знаех, че трябвало веднага да изляза на повърхността.
Когато въздухът ми свърши, изскочих доста по-надолу.
Бях доволно пребледнял,
но изпълнен със Святия Дух.
А вие? Виждали ли сте някога баща си?
Жив ли е още? - Не си струва виждането.
Това, което стори, е доста секси.
Така ли?
Мотаенето с бездомник ли? - Точно така. Как беше?
Всъщност беше удивително.
Също като теб.
Мислех, че ще те загубя.
Експертизата на Писаро за Томпсън е в 20,30 ч.,
искам списъка ти за изложбата най-късно по обед.
После в 13 ч. си на проба за костюма.
Рон, там ли си? - Да... Отмени всичко.
Да отменя всичко ли?
Вече три пъти отлагаш уговорката с Томпсън.
Ще станат четири. Ще ти звънна по-късно.
Ходил ли си в музей?
Нищо не разбирам от мавзолеи.
Не, не мавзолей, а музей.
Така ли ще сте облечен?
Да.
Харесва ли ви?
А? - Да.
Това ли продавате? - Общо взето.
Харесва ли ти? От Пабло Пикасо е. - Кой е той?
Навярно е най-прочутият художник от ХХ век.
Все едно е натрошил жената
и после се е опитал да я сглоби, но е оплескал нещата.
Е, всъщност той прави точно това...
Защото това те кара да я погледнеш инак,
не както ако изглеждаше истинска.
Виждаш я каква е отвътре, не само отвън.
Колко струва?
Тази ли? Тази е... Само около 12 млн. долара.
Да.
Не съм кой знае колко впечатлен. - Така ли?
Доволен съм, че са я купили -
хората като мен могат да видят как изглежда картина за 12 млн.
И аз мисля същото.
Какво има? - 12 млн. долара.
Да, много е.
Шок изкуство.
От Андре Серано е. То...
Целта е да провокира хората.
Да ги разгневи.
Като момче си обещах никога повече
да не разговарям с бели. Особено с бели жени.
Ти си едва вторият ми бял приятел за цял живот.
Първият беше Боби, синът на собственика.
Когато не работех, действахме в тандем.
Бяхме се сдушили здраво.
Когато имаше какво да яде, имаше и за мен.
Искаш ли да видиш хамбара на баща ми? Ела!
Навремето много от белите харесваха нещата, каквито си бяха.
Особено шерифите и плантаторите.
Хора като собственика.
Сложи това!
Не знаех, но беше последният път,
когато с Боби играехме заедно.
Вземи! Играе ли ти се на Ку-клукс-клан?
Изгубихме представа за времето, докато се дуелирахме.
Жената на собственика се прибра. - Боби, къде си?
За пръв път в моя живот ми говореше бяла жена.
Забранено ти е да влизаш тук.
Баща ти ще те нашиба с каиша, като се прибере.
Не знам какво правиш тук, момче, но лошо ти се пише.
Ако гъкнеш с черната си уста,
ти и родата ти ще си търсите друга работа.
Не бях глупав.
Държах си устата затворена и продължих да бера памук.
След няколко години пак се сблъсках с майката на Боби.
Стоеше на пътя до колата си.
Попитах я само дали иска помощ за гумата.
Не, негре. Разкарай се.
Не бях виждал Боби от години. - Денвър!
Тогава се появи. - Казах да се разкараш.
Хайде! - Майко...
Марш!
Неприятностите се зададоха по пътя на гърба на три коня.
Нещата се развиха много зле.
"Негърът досажда ли ви, госпожо?" - Не досажда на никого.
"Я! Какво сме имали тук?"
"Любител на негри, това!"
"Какво гледаш бе, негър?"
Боби, влез в колата! Хайде!
Казаха, че ще ме научат да не притеснявам бели жени.
И го направиха.
По света има много сбъркани неща.
Много неща просто не разбирам.
Лоши неща се случват непрестанно на добри хора.
Деби ми казваше, че пътищата Господни са неведоми.
Все едно така щях да го обикна повече.
Не вярвах ни най-малко на думите й.
Мога ли да помогна?
Вътре се чуват по-добре.
Не е нужно, благодаря.
Остана ли ти място? - Да.
С времето дори циник като мен
можеше да забележи как семената, посети от Деби, покълват.
Сърцето й действаше и морето от счупени бутилки
и спринцовки започваше да изчезва.
Променяха се животи.
Разрастваха се и мисията, и влиянието на Денвър над живота ни.
Научи ни, че бездомният може да живее без надежда,
но нещата могат да се променят.
Удивително, а? Какво постига грижата с любов!
Да.
Здравей, остана ли храна? - Да, побързай!
Взех ти храна. Знам, че предпочиташ две порции.
Благодаря.
Кой... Кой е той?
Този човек е бил добър зидар до деня, в който получил удар.
Сега е на улицата и всички го подминават,
без да го погледнат.
Имам въпрос.
Когато дадеш на бездомник чиния с храна или долар,
какво мислиш, че правиш?
Аз... Помагам? - Не.
Чинията с храна не променя нищо.
Той е все така бездомен. Ти просто казваш:
"Не си невидим. Виждам те."
Това е.
Благодаря.
Деби подготвя вечеринката.
Господ рециклира боклука в съкровище.
Според мен мис Деби е най-добрата му служителка.
Отивам на работа, но ти върви. - Ще има ли кино?
Да. - Никога не съм бил на кино.
Тогава иди!
Направих го, нали? А ти - не, нали така?
Тук законът забранява самоубийството.
Забранява го и там, откъдето идвам.
Откъде си? - От рая.
Нужна бе бърза реакция, затова скочих.
Ако аз се давех, щеше да се опиташ да ме спасиш.
Не знам. Ще видим.
Какво става? - Не съм сигурна.
Да приберем ли децата? - Да.
Потърси ги, идвам след теб.
Става. - Добре.
Хубавице, какво правиш сама тук?
Нямаш ли си мъж? Как те е пуснал?
Можеш да спиш тук, ако искаш.
Добре, хубавице. Оставям те.
Денвър!
- Мис Деби!
Вие ли сте?
Добре ли си? - Защо сте дошли?
Не те видях на прожекцията и се притесних.
Насам.
В банята има чисти кърпи.
Ако се нуждаеш от нещо и го няма в чекмеджетата, аз ще...
Стаята ми е отсреща. - Да.
Добре. - Благодаря.
Хубави сънища, Денвър.
Без да сме го обсъдили!
Не знаеш какво е психическото му състояние.
Дори няма да говорим ли? - Имай ми доверие!
В къщата има деца. Какъв е планът?
Ще ги спасиш всичките ли? - Ще се опитам.
Знаеш, за мен Денвър е специален.
Искаш да му помогнеш. Аз също искам.
Но обещай, че ще говорим, преди да направиш нещо подобно.
Обещавам.
Обещавам!
Да.
В коя стая е?
Денвър!
Спал ли си изобщо нощес?
Заповядай вътре, има кафе.
Здравей. Добро утро.
Гладен ли си?
Искаш ли кафе? Тук има и сок, ако ти се пие.
Препекох и филийки...
Заповядай. Със захар ли го пиеш?
Да.
Много сте мили с мен.
Оказахте ми голямо доверие, като ме приютихте в дома си.
Трябва да научите някои неща за мен.
Какви неща?
Правил съм лоши работи.
Не съм ви казвал.
Надявах се, че няма да се наложи.
Но някои неща не можеш да ги забравиш.
Всичко е наред.
Защо не седнеш?
След като роднините ми починаха, собственикът ми даде една колибка.
Работех на полето всеки ден години наред.
Не са ми платили и веднъж.
Имах само малък кредит в магазина на собственика.
Не ми каза, че съществуват училища, където бих могъл да ходя.
Не разбрах за Втората световна война или за войната в Корея.
Не знаех, че цветнокожите се бунтуват.
Той не ми каза.
Можеше да отида в армията,
да се издигна в чин, да спечеля пари,
че и уважение дори.
Сигурно ви е трудно да повярвате, но ако отидете там дори днес,
може да видите цветнокожи, които не умеят да четат,
нямат радио, телефон, електричество,
все едно са закотвени в миналото.
Знаех, че съществуват и други места.
Един ден се затичах към релсите и се метнах.
Когато скочих от онзи влак, се озовах в Шривпорт.
Не бях виждал нещо подобно.
Сградите бяха подравнени като вагоните на влак.
Дори имаше чернокож зад волана на собствена кола.
И не беше трошка.
Беше като на собственика.
Не можех да повярвам на очите си.
Първата нощ един се пробва да ме ограби.
Носеше пистолет, опита се да ми вземе обувките.
Защитих се.
Запазих си обувките, но вече имах и пистолет.
Не се гордея с това, но реших да ограбя автобус.
Отвори кутията и ми дай парите.
Отвори кутията и ми дай парите!
Свали пистолета, момче!
Бях изпаднал и лош.
Но не толкова, че да застрелям човек,
защото е отишъл на работа не когато трябва.
Съдията ми даде 10 години в "Ангола".
Най-ужасния затвор в Щатите.
Върнах се на полето.
Но този път наистина бях роб.
Такъв беше затворът.
Нямаше достатъчно пазачи и въоръжаваха затворници.
Често някой, който на единия ден работеше до мен,
не се мяркаше на следващия.
Никой не го виждаше повече.
Казваха, че са нахранили алигаторите.
В "Ангола" мъжът без нож
беше или мъртъв, или по-лошо.
Онази нощ
жълтоокият влезе в килията ми
с трима от приятелчетата си.
Но аз имах нож.
Използвах го.
Отидох в "Ангола" момче...
И излязох мъж.
Но трябваше да убия, за да го направя.
Съжалявам, че не съм ви го казвал.
Мислех, че щом разберете, че съм престъпник,
лежал в "Ангола",
няма да ме искате край себе си.
Не си лош човек.
Сърцето ти е много силно.
Щастлива съм, че сме приятели.
Отивам да събудя тийнейджърите.
Пожелайте ми късмет!
Всичко е наред.
Още нещо, г-н Рон.
Делото на мис Деби е много важно.
Тя става драгоценна за Господ.
А когато си драгоценен за Господ,
си също толкова важен за Сатаната.
Така ли?
Здравей, татко. - Не пропускаш топка.
Стига де! - Ти игра страхотно.
Гордея се с теб. Има добър удар, нали?
Определено е така, вярвай ми.
Ще се преоблека. Радвам се, че те видях, Денвър.
Ние ще хапнем. - Добре.
Това някаква игра за богаташи ли е?
Тенисът ли? Не, всеки може да играе. Просто правиш резервация.
Ако искаш да пробваш, кажи. - Какво правиш?
Резервация. Това е... Уговорка.
Правиш си уговорка, за да играеш тук.
Г-н Рон...
Игра, за която се прави резервация, е за богаташи.
Може и да си прав. Хайде!
Чу ли ме? - Да, да вървим.
Рон! - Как си, Франк?
Добре, добре.
Рон, постигнали сте чудеса в онази мисия.
Но се чудя дали не прекаляваш малко.
Какво говориш? Не схванах.
Приятелю, и аз съм филантроп.
Ако решиш да набереш средства, пръв ще напиша чек.
Но идваме тук да си отдъхнем от света.
Не по време на обяд да ни се напомня какви сме късметлии.
Аха. Говориш за приятеля ми Денвър, нали?
В прав текст: харесвам и теб, и жена ти.
Но на повечето членове не ни допада да водиш своя амиго негро.
Разбира се. Кажи му го сам.
Зад теб е. Това е Денвър. Моят "амиго негро".
Защитихте ме, г-н Рон.
Ние сме приятели.
Ще пуснеш ли водата? - Все забравям тази част!
Вие избършете в ниското. - "В ниското."
Не съм толкова ниска.
Така е.
Духът ви е огромен.
Така е добре! Обърнете плочата към улицата.
На старото място беше по-добре. Ще я върнете ли?
Рон Хол.
Това са бъбреците, това - пикочният мехур.
А това е петното, което ни тревожи.
Ще направим още изследвания, засега не знаем какво е.
Здравей. - Здрасти.
Здравей.
Дълго ли спах?
Няколко часа.
Да. - Къде са децата?
Току-що слязоха да хапнат.
Бяха тук през цялото време.
Рак.
Ще го преборим. Нали така?
Молих се цяла нощ.
Молих се на Бог да я излекува.
Също така го попитах защо.
Защо стори това на жена,
която винаги е била само вярна твоя рабиня?
Правела е каквото си казвал, помагала е на хората.
Наистина не разбирам.
Но от време на време...
виждам как падаща звезда изгаря в черното небе.
В един миг блести.
А в следващия я няма.
Така и не разбрах защо не виждам къде отива.
Според мен Бог ми дава урок за мис Деби.
Казано е, че Господ е сложил звездите по небосвода.
Дал е име на всяка от тях.
Ако някоя падне от небето, то Той е решил така.
Може ние да не знаем къде отива.
Но Господ знае.
Къде ще бъдеш сутринта?
Бездомен съм, къде да бъда?
Роки Топ
Дръпни!
Това е то.
А риболовът на белите ми се струваше странен...
Това лов ли го наричате? - Ще ти допадне.
Ела, хайде! - Оръжията не са играчки, г-н Рон.
Стрелям ли, работата е сериозна.
Ще питам мис Деби дали иска помощ.
Добре.
Нали нямаше наистина да му дадеш пушката в ръцете?
Пак ли започваш, Ърл?
Ще си сипя едно питие.
Между другото, защо Денвър те притеснява?
Защо ли?
Да дадеш заредена пушка на човек, живеещ по желание на улицата,
е белег за ментално здраве! Не го прави в мое присъствие.
И още нещо.
Трябва ли да го каните на всяко семейно събиране?
Нали ме разбираш?
Дръпни!
А онзи там? Високият.
Тихата вода е дълбока. - Погледни!
Ето. Заповядайте... - Господи!
Браво. - Всичко изглежда чудесно.
Не е нищо особено. - Удивително е.
Да!
Благодаря. - Великолепно е.
Благодарна съм, че всички сме заедно.
Мамо, ще кажеш ли молитвата?
Разбира се. - Защо не го направи Денвър?
Добре.
Леле мале. Сериозно ли?
Да.
Господи, днес празнуваме рождението Ти.
Благодарим за добрите хора, събрани край масата.
Наясно съм, че мнозина мислят, че са Те хванали за шлифера.
Затова няма да искаме прекалено много от Теб.
Молим Те само да оправиш бъркотията
и Ти благодарим, че даде на мис Деби
силата да подготви това тържество
в Твое име. Амин.
Амин.
Благодаря. Да ядем! Подай ми това!
Умирам от глад. Дано да имаш достатъчно сила.
Имам. - Нека си сипя малко сос...
Би ли подала шунката на Денвър, моля?
Искаш ли хляб? - Разбира се, че иска.
Защо всички приемат рака така трагично?
Преди четири години имах рак на простатата, никакъв проблем.
Не се притеснявай, Дебора.
Питай мене, излишни тревоги са.
Никой не те е питал. Какъв ти е проблемът?
Чудесно. Прекрасно.
Аз съм лошият, нали?
А сега ще настроиш собствените ми внуци срещу мен.
Защо никога не си затваряш устата? - Нищо не съм направил.
Да се прибираме, Томи.
Карай внимателно!
Разбира се.
Добре, добре...
Обичам те. - И аз те обичам.
Не ти искам подаръка.
Вземи го.
Не искам да стъпваш повече тук.
Да бъде благословен.
Кой?
Вашият лош баща всъщност е добър по душа.
Тъй като гледам, ако не беше той, нямаше да ви има и вас.
А аз още щях да съм на улицата, вместо тук със семейството ви.
Ти си добър човек, Денвър. Баща ми не е.
Доказа ми го за последен път.
Какво правиш? - Здравей.
Преглеждам тази застраховка.
Изглеждаш чудесно. Къде отиваш?
Щом трябва да вярвам, че ще се излекувам,
ще се държа нормално. Отивам по магазините.
Добре, ще те закарам. - Не, няма...
Напротив. - Не, не е като друг път.
Сигурна ли си? - Да.
Добре, до после.
Извинете, Деби?
Не ме познавате, но толкова съм слушала за вас
и за работата ви в мисията. Жена съм на д-р Хауърд.
Здравейте, приятно ми е да се запознаем.
Много съжалявам! - За какво?
Като чух, че сте терминално болна, не можах да повярвам.
Никой не ми го е казал.
Така съжалявам.
Бихте ли ме извинили?
Нощта ще бъде студена.
Обичам Рони Рей!
Красиво е.
Това е мястото.
Точно тук, нали?
Обичам те, Рони Рей.
Винаги съм те обичала.
И аз те обичам.
Знам.
Беше преди доста време. - Да.
Първият ти концерт.
Коя си тук? - Шерил Кроу.
Точно така. - Виж се само!
Карсън.
Беше така мъничък. Погледни!
А виж се сега.
Виж се какъв си станал!
Обичам те, мамо. - Обичам те, детето ми.
Чуйте ме сега...
Татко ви е прекрасен баща и съпруг.
Искам да знаете, че аз го освобождавам.
Нека да се вижда с жени или да се ожени за тази...
Тази, която избере.
Искам вие да почитате решенията му
и да му позволите да бъде щастлив.
Мамо...
Позволете му да бъде щастлив.
Ще добавя,
че ти и брат ти...
сте свободни да се ожените, за когото решите.
Аз ще ви гледам.
Ще ни оставите ли насаме?
Искам да говоря с татко ви. Вървете, имате си и друга работа.
Дори тя.
Не казвай това.
Не го казвай.
Не, това беше за добро.
Оказа се, че е било само за добро.
Ако не беше тя, нямаше да изживеем толкова прекрасни мигове заедно.
Искам да бъдеш щастлив. - Ти си единствената.
Винаги си била.
Още нещо, любими.
Каквото поискаш.
Не се отказвай от Денвър.
Добре. - Обещаваш ли?
Добре.
Юниън Госпъл Мишън
Благодаря.
Бармане, нужна ми е бира!
Имаме само коренова.
Със сламка.
Кореновата бира идва!
Ще пуснеш ли моята песен?
Речено - сторено.
Ела тук...
Ела!
Любими...
Добре ли си?
Смяна на партньорите?
Събрали сме се днес, тъй като всички пазим скъпи спомени
за тази изключителна жена.
Когато Деби поиска да отслужа тази служба, имаше само една молба
и тя бе Денвър да каже няколко думи.
Представям го на тези, които не го познават:
това е мъжът от съня на Деби, Денвър Мур.
Не аз срещнах мис Деби.
Мис Деби срещна мен.
Не исках да имам нищо общо с нея, нито с която и да е било бяла жена.
Но откакто се запознахме,
Мис Деби искаше да ми стане приятелка.
Сигурен съм, че беше приятелка с всички вас.
Все още не съм разбрал защо искаше да познава човек като мен.
Аз нямам с какво да се гордея.
Държаха ме в дяволски затвор по-голямата част от живота ми.
Много хора си ме представят там и ме подминават.
Не ги обвинявам.
Не бях приятен, а опасен.
Май бях доволен, че бях затворен.
Но тя беше различна.
Видя ме зад онези решетки
и бръкна дълбоко в джоба си.
Извади оттам ключ, даден й от Господ, за да ме освободи.
Само тя ме е обичала достатъчно, за да не се откаже от мен.
Сега пред вас стои един променен човек.
Свободен човек.
Много съм се косил,
че се различавах от останалите. Дори от бездомниците.
Когато срещнах мис Деби и г-н Рон,
се тревожех, че бях толкова различен от тях,
че за нас не съществува общо бъдеще.
И тогава открих нещо.
Всички са различни.
По-различни, също като мен.
Всички сме обикновени хора и вървим по пътя, посочен ни от Бог.
А мис Деби...
Тя беше по-различна от всички.
Мечтаеше за едно по-добро място за бездомниците.
И не говоря за рая, не.
Говоря за нещата тук, във вашия град.
Ще поема в ръка факела на делото й и ще го понеса в десницата си.
Мис Деби много ще се зарадва,
ако осъществите нейната мечта,
ако понесете факела и продължите делото й.
Сега ще направя нещо, което ви е непознато.
Ще ви освободя.
Но ще отнесете думите ми със себе си.
Независимо дали сме богати, бедни
или някъде по средата,
всички сме бездомни.
До един.
И се опитваме да се върнем у дома.
Добре дошла у дома, мис Деби.
Добре дошла у дома.
Естествено, направих точно онова, което Деби помоли да не правя.
Отказах факела и освободих Денвър.
Гневът, премесен със страх, променя хората.
Но нещата стоят точно така, както каза Денвър:
"Господ рециклира боклука в съкровище".
Точно това направи.
Прибирам се, Хулио.
Гордея се с теб, приятелю. Ще ми липсваш.
Нямам търпение да прочета книгата.
Отбивай се понякога. - Адиос, амиго!
Къде бяхте?
Когато мис Деби отиде на небето,
бях сигурен, че ще ме отсвирите.
Да. Хвани - пусни.
Защо се върнахте всъщност?
Има нещо, което чака на вас.
Така ли? - Да.
Какво... Какво има, Томи?
Виж кой е дошъл.
Здравей, Ърл.
Искаш ли нещо? - Не, нищо.
Колко мило!
Колко мило...
Ела!
Много мило от твоя страна. Седни!
Как си, Ърл?
Бивам. Спрях да пия.
Виждаш ли я? Не съм я докоснал.
Майка ти е много доволна.
Доста я изтормозих през годините.
Ами аз?
Да, ти също доста я изтормози.
Да.
Какво четеш? - Книга с приказки и стихове.
Четях ти от нея, като беше малък.
Не ти харесваше много. - Не е вярно.
От добър английски поет е.
Уилям...
Ъ-ъ... - Блейк.
Уилям Блейк, да.
"На птицата - гнездо,
на паяка - паяжина,
на човека - приятелство."
Как е приятелят ти Денвър?
Денвър е добре. Добре е.
По-късно ще отидем до Роки Топ да посетим Деби.
Да. Винаги съм харесвал Деби.
Дебора. Винаги съм я харесвал.
Браво на вас!
Това, че взехте нещата в ръце, че останахте заедно.
Беше добра жена. Също като майка ти.
Какво беше това?
Нищо!
Късметлии сме. И двамата сме късметлии.
За едно да сме съгласни.
Не се безпокой.
Татко, искаш ли да глътнеш малко въздух?
Ето я. - Старата ми кобила.
Ще успееш ли? - Да.
Хайде на седлото! - Точно така.
Нали ще внимаваш?
Да видим, помни ли ме?
Помни ме.
Внимавай!
Откачено старче!
Как си?
Добре.
- Днес е хубав ден.
Прав беше за баща ми. Душата му е добра.
Но не беше лесно да я достигна.
Понякога са нужни много благословии, за да се изкорени злото.
А баща ви къташе доста зло.
Така е.
Какво точно пише там?
Пише "В прегръдката Господна". - Хубаво е.
Дали някоя носи името Деби?
Някой някога ми каза, че Господ е назовал всяка звезда.
Коя стара откачалка ти го е казала?
Добре.
Ето! - Да.
А? - Ето я там.
Да.
Точно тя е.
Прекрасно е.
Рон завършва книгата с Денвър до себе си.
Тя дори става бестселър на "Ню Йорк Таймс".
А делото, започнато от Деби, е живо и до днес.
Рон и Денвър пътуват много, за да разказват историята си.
Помагат за събирането на 85 млн. долара за бездомните.
Удивително е какво се постига с мъничко любов.
Трябва да разберем,
че единственото, което запазваме во веки,
се нещата, които даваме.
А колкото повече даваш, толкова повече получаваш.
Много хора по света са объркани,
отхвърлени, отритнати.
Колко нарушени обещания, разбити мечти.
А разбитите мечти рушат животи.
Често не можем да съдим за книгата по корицата й.
Никога не знаем през чии очи ни наблюдава Господ
и никога не са тези, които сме предполагали.
Денвър намира своя път към дома на 31 март 2012 г.
TVRipped by 5rFF
Превод НАДЕЖДА ИВАНОВА