СКРИТИ
Превод: velito1978 и djaneshko. Приятно гледане.
Мамо?
Будна ли си? Мамо?
Зузу, защо си станала? Още е рано.
- Отиди да спиш. - Не мога. Олив е уплашена.
Мамо?
Долу съм.
- Зузу, какво правиш тук? - Казах ти, мамо.
Не ми харесва тъпото ти бебешко име.
Казвам се, Зоуи.
Тук съм, защото се скрих.
Олив, каза, че трябва да се скрием.
Сънувала е, че ни намират.
Кой ни намира?
- Дишащите. - Какво ти бях казала?
Новото ни правило, не помниш ли. Четвъртото правило.
Вече е забранено да говорим за тях.
Аз не го направих, а Олив.
Кажи на Оли, че никой не ни е намерил.
Баща ти цяла вечер беше на пост. Както винаги.
- Тук сме в безопасност. - Разбра ли, Олив?
Не мога, без да се смея.
Не могла, без да се смее. Вече не иска да се смее.
Още я страх.
Ще се почувства ли по-добре, ако отидем да видим баща ти?
Всичко е наред.
Добре. Хайде.
Няма проблеми.
- Мамо, виж. - Това е баща ти.
Не прилича на баща ми.
- Пак ли е видяла кошмар? - Татко.
Мислех, че се разбрахме за глупавите кошмари.
Да.
- Защо се уплаши тогава? - Попитай, Олив.
Този път, Олив ли е видяла?
Как може да спи с отворени очи?
- Тате, не прекалявай. - Любопитно ми стана, скъпа.
- Тя иска доклад. - Трябва да погледна бележките си.
Ще ми подадеш ли очилата? Благодаря.
Ами... Дежурството ми започва в 10 часа.
В два часа играх седем игри на пасианс.
Четири пъти спечелих и три пъти загубих.
Четири пъти загубих три пъти спечелих.
Г-це Зоуи, четете ми мислите.
В пет часа минаха няколко елена.
И в шест часа чух малки стъпки.
Вероятно принадлежат на палавото ми момиче!
Нищо друго от това не се случи.
Нито едно живо същество не помръдна, дори...
- Дори, и дишащите ли? - Зузу.
Не. Дори и... нали знаеш.
Как са ключалките?
- Стабилни ли са? - Искаш ли да провериш?
- Може ли? - Не.
Рей, казах ти, че повече не искам да се качвам там.
Какво? Тази малка маймуна ли?
- Може да се оправи. - Да, мога да се оправя, Ан.
Знам правилата. Първо: Не вдигай врява.
- Знам, че знаеш правилата. - Второ: Не губи контрол.
Трето: Никога не отваряй вратата. Четвърто: Никога не говори за дишащите.
Внимавай Зузу, обувките ти.
Добре, мамо.
Здраво ли е?
Да.
- Не мога ли да вървя боса? Не, не може.
Защо?
Защото ние не сме животни.
- Не забравяй това. - Но не отивам на вън.
За какво да излизаш на вън, след като слънцето е при нас?
Още един прекрасен ден.
Искаш ли да го направим официално?
Не натискай много. Не искам да порежеш откъснатата ти ръка.
Добре, майко.
- Добре. - Колко дена стана?
Ако не помниш, просто ги брой. На един ред има 25.
- Колко редици има? - Едно, две, три, осем, девет.
- 12. - Колко прави 25 по 12?
300 плюс сегашното. Общо 301.
Ето така.
Виждаш ли, уроците по математика вършат работа.
- Целуни ме. - Това означава, че е гладна.
Да видим. Имаме качамак.
Царевица, картофи, боб...
...и праскови. - Праскови. Определено праскови.
Вчера ядохме. Утре също ще ядем.
Но, за днес се замислих...
...да ядем нещо протеиново.
- Може един път поне да е боб. - Боб, отвратително.
- Татко? - Да?
- Боб или праскови? - Не знам.
- Праскови. - Праскови звучи добре.
Рей.
- Да, гласуваме. - Рей.
Който иска боб, да вдигне ръка.
Един глас за боб.
Сега, тези, които искат праскови като мед...
...да вдигнат ръце.
Съжаляваме, миличка. Двама срещу един.
Три.
Все още ли прави проблеми?
Трудно момиче. Нуждае се от малко насърчение.
Ето така. Казах ти, че е трудна.
Мамо, татко! Прасковите са изчезнали!
- Не е смешно, Зузу. - Наистина! Някой ги е откраднал!
12. Има 12 консерви.
- Провизии за почти две седмици. - Няма ли други праскови?
Не. Няма праскови. Нещо го е привлякло към захарта.
- Нещо със зъби. - Какво ли е с такива зъби?
Вероятно е плъх.
Но тук не може да влезе плъх. Проверих вратата, здрава е.
Това не е единственият вход.
Може ли и дишащите да влязат?
Зузу.
- Могат ли? - Не, няма да могат да влязат.
Но плъх може да влезе.
Ако е плъх трябва да е някъде тук.
Трябва да дебнем.
Трябва да го намерим преди нещо друго да изяде.
Трябва да ограничим нашите дажби.
Татко, и без това са ни малки.
Съжалявам, Зоуи.
Наистина.
Няма да повтарям. Яж.
Майко, казах, че не искам да ям глупавия боб.
Зузу, спомни си второто правило. Не губи контрол.
Не позволявай гнева ти да те надделее.
Пето правило: Не ме наричай Зузу. Бях поискала малко праскови.
Някой е откраднал прасковите.
Всеки трябва да се откаже от някои неща.
Вече нямам нищо.
Заклещена съм тук. Не мога да изляза дори на вън.
Нямам приятели.
Само, Олив. Която не може да сглоби пет думи.
- Ами ние? - Какво?
Каза, че нямаш приятели.
Ние, какво сме? Ние с майка ти не сме ли приятели?
- Знаеш, какво имам предвид. - Не, всъщност, не.
Много е глупаво, когато имаш всичко да кажеш, че нямаш.
- Разбира се. - Разбира се, било.
Виж тук. Колко дни каза, че е?
- 301. - 301.
А можеше да не сме живи през тези дни...
...точно, когато имахме нужда...
...намерихме този подслон.
Даде ни храна, дом и живот…
Може би сме единствените живи.
Единствените живи.
Там, всяка една черта е чудо.
- Чудо ли? - Точно така. Чудо.
Тази храна ще ти позволи да живееш още един ден.
Така ще можеш да сложиш още една черта, нали?
Да, така мисля.
Дори и кашавия студен боб, който е в чинията ти...
...е чудесен само по себе си.
Ако изядеш чудесния като каша боб...
...след това може да предприемем пътуване.
- Пътуване ли? Наистина ли? - Да.
Яж бързо.
Защото си изядох чудесния боб и искам още!
Внимавай татко.
Това отива там. Къщата на Джоуи отива там.
- Добре. Да започваме. - Осем.
Пет, шест, седем. Магазинът за сладолед на, Силвия!
Добре. Да отворим капака.
Отвори се.
Камбаните звънят.
Виж, Силвия е зад щанда.
Облечена е с глупавата конусовидна престилка.
"Добро утро, малка Зоуи."
Дава ти от малките пластмасови лъжички.
Прокарваш ръка по-студената от стъкло витрина.
Виждаш вътре бурета с домашно приготвен сладолед.
Понеже е още рано, затова има всякакви видове.
Осолена мед, фъстъчено масло, натрошени фъстъци...
...и разбира се най-любимото ти.
Ягодов сладкиш.
Там ли си?
Щастлива ли си сега?
- До утре. - До утре.
Ти спечели.
Спечелих.
- Аз печеля. - Всичко ще се оправи.
И аз така искам, Рей. Наистина.
Но въображаемия сладолед няма да нахрани дъщеря ни.
Опитвам се да я разведря.
Разведряваш я. А, какво ще стане, ако се разболее?
Много отслабнахме. Всички.
И сега...
Сега трябва да намерим много храна.
Истинска храна. Ако се наложи ще се кача и горе.
Не може, Рей. Все още ни търсят.
Мога да се бия с тях.
Това е самоубийство. И ти го знаеш.
Помниш ли обещанието, което си дадохме тук?
Зоуи е на първо място. Каквото и да се случи.
Важното е, че все още не са ни открили.
- Освен плъха. - Но е само плъх.
Скъпа.
Опитай се да погледнеш от добрата му страна.
Това убежище можеше да бъде затвор или дом.
Бобът може да бъде боб, или може да бъде ...
Чудото на зърна.
Защо не?
Защото не съм на девет, за това Рей.
Разбирам, какво се опитваш да направиш на Зузу...
...но аз не вярвам на чудеса.
- Вече не вярвам. - Трябва.
Това е нашият живот сега,...
...и трябва да живеем по-възможно най-добрия начин.
Иначе какъв е смисълът?
- Важното е да останем живи. - Можем да го направим...
...и ще живеем.
Рей?
- Какво правиш? - Живея.
- Трябва да сме тихи. - Отпусни се.
Ще се видим довечера.
Забавлявай се.
Хайде, хайде, хайде. Не, не, не! Твърде е далеч!
- Мамо! Мамо! Моля те! - Зоуи!
Мамо! Татко! Идват!
Виж, това е много хубаво. Пет и две. Пет делено на две...
Две и половина.
Правилно. Можеш да преместиш колата си.
Хайде. Мисля, че ще е забавна промяна.
Математиката е все още скучна, мамо. Дори и в Кингсвил.
Щом е толкова скучно, защо още се усмихва, Олив?
Това и е фалшивата усмивка. За това изглежда малко...
Страшна ли?
Нямах това предвид, скъпа. Има нужда от баня. Това е всичко.
Нека да направи още една обиколка и след това почивка?
Става.
- Мамо, според теб, татко прав ли е? - За какво?
Че тримата сме единствените.
- Перископът ли? - Да.
- Какво ще правя с това? - Според теб?
- Искам да погледнеш там. - На повърхността ли?
Но, беше казала, че е забранено.
"Никога, никога, никога не поглеждай, защото ще умреш" беше казал.
Да, добре.
- Днес, пробвам нещо ново. - Какво?
Релаксацията.
Е, какво виждаш?
Нищо. Училището. Детска площадка.
Нищо. Баща ми е прав.
Останали сме само ние. Ние и Олив.
- Виждаш ли нас и Олив? - Не, мамо.
Виждаш ли капака на убежището?
Не се вижда. Тя е покрита.
Точно така.
Когато дойдохме тук за първи път...
...с баща ти покрихме вратата помниш ли?
За да, не може никой да ни намери.
- Е, и? - Така че, понякога...
...когато не можеш да видиш нещо не значи, че не е там.
Понякога истината се крие от нас.
Значи смяташ, че нашите приятели наистина могат да бъдат някъде там?
- Крият се като нас ли? - Възможно. Трябва да се скрият.
Защото дишащите може да са и по техните следи.
Зузу.
Правилно. Дишащите може и тях да ги търси.
Те ни мразят, нали?
Докато са по следите ни?
Не вярвам причината да е омразата.
Просто...
...страхуват се от нас, защото ние не сме като тях.
За това, което се случи онзи ден ли?
Да, за това, което се случи този ден.
- "Дишащите" каза. - Да.
Крадеца.
Върнал се е.
Не гледай.
- Какъв е проблемът? - Крадеца.
Това копеле.
Аз ще го убия. Остани назад в случай, че избяга.
Не, не, остани назад. Аз ще го убия.
- Не, аз ще го направя. - Всички можем да го убием.
Спомняш ли си деня на благодарността преди няколко години в леля ти, Кати?
С лудия опосум в задния двор.
Кой се погрижи за това?
След като го убие, можем ли да вечеряме?
Зузу, тихо.
Хвани го, татко!
Татко!
- Ще избяга! Побързай! - Добре!
Татко!
Мамо!
Брей.
Беше страхотно.
Още по-страхотно от това, когато баща ти уби опосума?
Определено.
Какъв е този шум?
Отдръпни се. Дръпни се.
- По дяволите! - Затвори. Затвори го, татко.
Ще се счупи. Дръпни се. Дръпнете се!
Дръпни се! Дръпни се!
- Кингсвил гори! - Ще го изгасим! Ти остани тук!
Стой тук!
Не, не отново.
Рей! Помогни ми!
- Не го чупи! - Ще го оправя!
Рей, хайде!
Казах ти, че е трудно!
Отдръпни се, пази се!
Зузу! Казах ти да се дръпнеш назад!
Не мога да видя нищичко..
Изчакай малко.
Къде е, Зузу?
- Зоуи? - Зузу?
Зузу? Зузу.
Какво правиш? Изгоря ли се някъде?
- Уплаших се. - Няма нищо страшно.
Изгасихме пожара. Няма ранени.
Виж.
И Олив, е добре. Само малко е изцапана.
Видя ли? Всичко, ще е наред.
Не, татко. Няма.
Няма да е наред. Ще видят.
Кой?
Дишащите.
Господи.
Здравей, бекон.
Къде ти е малкият помощник?
- Приготвя се горе. - Все още?
Колко време отнема да облечеш бански?
Дълго, когато се опитваш да впечатлиш Джоуи.
- Джоуи ли? - Да, и той идва с нас.
- Съседът, Джоуи Нири ли? - Сладко момче. Какво ще кажеш?
Дори се съмнявам, че може да си върже обувките.
Това имам предвид. Значи, Джоуи Нири.
Спомняш си детската любов.
С първата ни среща спрях да играя с пистолети играчки.
- Това не ми харесва. - Тате, защо не ми каза?
- Кое? - Че Джоуи е отишъл на почивка.
Щяхме да играем, Марко Поло.
Не може да бъде. Снощи говорих с Джилиян.
Остави го. Няма нужда.
- Хайде. Аз... - Хайде, хайде.
Остави всичко. Взехме, от каквото имаме нужда.
Хайде.
- Тед? - Готово.
- Джилиян? - Какво друго?
- Тед? Проблем ли има? - Джулиан?
Джоуи. Какво става?
- Не искам да си тръгна. - Защо трябва да си тръгвате?
Един политик, съобщи за вирус. Променял хората, към лошо.
- Какво? - Какъв вирус? - Тръгваме, Джоуи. Трябва.
- Джулиан, къде? - Съжалявам, Клер. Нямам време.
- Какво става? - Вземи Зоуи и се отдалечете от Кингсвил по-далеч.
Влизайте в колата. Тръгваме.
Кажете на Зоуи, че няма да мога да играем на Марко Поло!
- Тед! - Не можем да се върнем за останалите.
Къде отиват всички?
Хайде, Сандра. Прибирай се! Ще направя всичко по силите си!
Дишащите. Ще го видят, нали?
Нали?
Слънцето залязва. Прекалено е тъмно, за да се види дима.
Може би.
Виждаш ли дима?
Не забравяй второто правило, Клер.
Трябва да запазим спокойствие. Каквото и да стане, трябва да се контролираме.
Трябва да помислим.
Всеки, в рамките на километър, ще види дима.
Дишащите ще дойдат, към нас. Знам.
Зоуи, остави ме да поговоря с майка ти за малко, става ли.
Те ще ни намерят. Олив също ги беше видяла.
- Няма да ни намерят. - Ще ни намерят.
- Клер, недей. - Кое?
Опитвам се да разбера какво, по дяволите да направим тук, Рей.
Нищо не можем да направим.
Дори и да видят дима, което ме съмнява...
...докато дойдат до тук, дима ще се разсее.
Няма да знаят от къде идва.
Няма значение. Те ще разберат, че сме тук.
Те ще претърсят района докато ни намерят.
Нека да дойдат тогава.
Колко пъти претърсваха района. Не можаха да ни намерят.
И сега няма да могат.
Татко е прав. Все още сме неоткриваеми. Проверих.
Който смята, че сме в безопасност да вдигне ръка.
- Две на едно. - Три.
Какво има, мамо?
- Дъската е изгоряла. - Е, и?
Изгорялото дърво става на пепел.
Откриваеми сме вече. Нали?
- Не мисля, че ще го забележат. - Искаш ли да поемеш този риск?
Няма друг избор.
- Ще покрием пепелта. - Как?
Трябва да излезем на повърхността.
Ами третото правило? Никога не отваряй вратата.
Понякога правилата, дори и на майка ти да са...
...се нарушават.
Слушай ме.
Ако чуеш нещо горе, по-различно от мен и баща ти...
...искам да заключиш вратата след нас.
Какво? Идвам с вас. Ще помогна.
Няма да стане, Зузу.
Казвам се, Зоуи. Престани да ме третираш като бебе.
Предпазвам те.
Какво ще стане, ако имаш нужда от моята помощ?
Мога да се бия, ако се наложи.
Не, не можеш. За теб, моите правила важат.
Каквото и да стане горе, каквото и да чуеш...
...не отваряй вратата. - Но...
Обещай ми. Искам да ми обещаеш.
Обещавам ти.
Трябва да сме бързи.
Не искам да остана отвън повече от три минути.
- Три минути. - Добре.
Тръгваме по този път, Олив. Хайде.
Не. Не знам, къде са.
Само те са, Олив. Добре са.
Мамо! Тате! Погледнете назад!
Мамо! Тате! Бързо!
Тате!
Мамо! Тате!
Тате!
Мамо! Тате!
Какво правиш? Казах ти да останеш вътре.
По-бавно. Не можем да те разберем.
Дишащите!
Внимавай!
Това е просто елен, Зоуи. Няма нищо страшно.
Просто Бамби.
- Изглеждат уплашени. - Не бъди глупава.
Тя е права, Рей. Бягат.
Бягат от нещо.
Трябва да се върнем в убежището.
Внимавай.
Какво стана? Нещо ли видя?
Тихо! Тихо.
Какъв е този шум, татко?
Шум на стъпки.
- Мисля, че е само един. - Защо? Защо една?
Преди действаха на групи.
Не знам.
Може би, само един е видял дима.
Идва насам.
Зузу, трябва да сме тихи. Първо правило: Не издавай шум.
- Знам. Опитвам се. - Повече се опитвай.
Ако ни чуе ще ни намери. Разбра ли? Разбра ли?
Зоуи, Зоуи, Зоуи. Зоуи, ела тук.
Ела и седни тук.
Да се махаме ли от тук? Виж, какво намерих, тук.
С тази кола...
...можеш, да отидеш, където искаш. Навсякъде по света.
По всяко време.
Където поискаш?
- В леглото ми. - Така ли?
- Старото ми легло. - Добре. Отличен избор.
Добре. Добре.
Оправяш си леглото.
Лягаш изтощена след дългия ден.
И дърпаш топлия розов петнист чаршаф...
...до очите ти.
Прегръщаш всички плюшени животни.
Пъфи мечока, патицата, гъсеницата.
Целуваш ги за лека нощ.
Пускаш вентилатора на нощното ти шкафче.
Ветрецът преминава през косата ти.
Поглеждаш нагоре към тавана.
Където висят, светейки в тъмното, звезди.
Те, светят за теб.
Така, винаги има светлина.
Дори и когато спиш.
Дори, когато сънуваш.
Там ли си?
Да. Там съм.
Виждаш ли звездите?
Тихо, тихо.
Не мога да спра да се смея.
Не. Моля те. Влез.
Тук не може да влезе, нали?
Стабилно ли е, тате?
Много е здраво!
Трябва да подсилим капака.
- Трябва ни нещо здраво. - Тичай! Тичай!
- Мамо, не можеш да се качиш там! - Кажи на баща ти да побърза!
- Тате! Побързай! - И без това бързам!
- Добре ли си, мамо? - Да! Стой, долу!
- Побързай, тате! - Хайде!
Рей!
- Всичко свърши! - Дръж се!
- Тате! - Внимавай!
- Рей, дай ми тръбата! - Дърпаи с ръката ти!
Внимавай, мамо!
Пази се, Клер! Умри!
Рей! Рей!
Рей! Рей! Не може да влезе вътре!
Не може да влезе вътре! Ще издържи!
Ще издържи. Разбра ли? Добре.
Ще издържи?
Ще издържи.
Още е горе. Защо не си отива?
- Защо не си отива? - Не знам.
Намислил е нещо.
Какво ли може да бъде?
Защо е още там?
Това прави.
- Чака. - Какво?
Другите.
Погледни, Зоуи, ето там. Водната кула. Видя ли?
Подминем ли го, сме излезли от Кингсвил.
Ще бъдем ли в безопасност? Далеч от болните хора?
Точно така, скъпа. Ще сме в безопасност от болните хора.
- Защо всички се връщат? - Не знам.
Каза, че не можем да останем. Че е опасно.
Може би всичко е наред сега.
- Мислиш ли, че е възможно? - Не знам.
Трябва да съобщят нещо по радиото.
Може би по A.M.
Рей, внимавай!
Да тръгваме! Няма, къде другаде да отидем!
До всички цивилни в Кингсвил. Върнете се по домовете.
Останете вътре докато Центъра за контрол на болестите не овладее заразата.
Това е заповед за карантина подписано от губернатора Шрьодер...
...Авариен код 11. За ваша собствена безопасност.
Повтарям. До всички цивилни в Кингсвил. Върнете се по домовете.
Останете вътре докато Центъра за контрол на болестите не овладее заразата.
Това е заповед за карантина подписано от губернатора Шрьодер...
...Авариен код 11. За ваша собствена безопасност.
До всички цивилни в Кингсвил. Върнете се по домовете.
Останете вътре докато Центъра за контрол на болестите не овладее заразата.
Мамо, какво е "кор антина"?
Карантина.
Не ни разрешават да излизаме на вън.
Искаш да кажеш, че сме в капан ли тук?
ЦКБ работи в тясно сътрудничество с националната гвардия.
Ще получите допълнителна информация от екипите ни.
Отдръпнете се!
Мамо. Тате. Тук са.
Няма да издържи!
Трябва ни нещо друго! Дръпнете се!
Бягайте!
- Заведи Зоуи в спалнята! - Чакай!
- Няма да продължи дълго. - Рей, помогни!
- Колко ще издържи това? - Няколко минути.
- Трябва да излезем от тук! - Блокират вратата!
Мамо, тате. Това не е единственият изход.
Перископа!
- Според мен, ще се поберем. - Не съм сигурна в теб, Рей.
- Нищо няма да ни се случи. - Бързо.
- Тате! - Клер!
Добре Рей, безопасно е. Подай, Зузу.
- Готов ли си? - Подай, Зузу!
Ела, хайде.
- Рей, бързо! - Пази си главата.
- Хвани ръката на майка ти! - Не!
- Хвана ли? - Да!
Излез, Рей. Хайде.
Не мога да се побера.
- Не мога да се побера. - Хайде!
Хвани ми китката, Клер!
- Какво? - Хвани ме! Дръж здраво.
Не! Тате!
Тате! Тате! Тате!
- Добре ли си? - Аз...
Добре съм.
- Не, тате! Хайде! - Рей!
Не забравяй обещанието ни. Зоуи е най-важната.
Елате. Елате, хайде!
- Не! Рей! - Татко! - Рей!
Господи, помогни ми!
Татко! Татко!
Господи!
Татко! Не! Не! Татко! Пусни ме!
Можем да му помогнем!
- Обещах да те пазя. - Не! Не!
- Обещах да те пазя! - Не ми пука!
Обещах!
Мразя те! Мразя те!
- Свърши. Свърши. - Пусни ме.
Свърши.
Трябва да бягаме. Тичай!
- Олив! Олив! - Зузу! Върни се!
Тичай!
- Добре ли си, скъпа? - Да, добре съм.
Хайде. Хайде.
Къде сме?
Там, където започна всичко.
- Какво ще правим? - Тичай! Продължаваме да бягаме!
Дишащите! Идват!
Сънувала е, че ни намират.
Все още ни търсят.
Мразят ни, нали?
Така ще е докато са по следите ни?
Преди ловуваха на групи.
Мога да се бия с тях.
Това е самоубийство. И ти го знаеш.
Какво е "кор антина"?
Значи, няма да ни позволят да излезем на вън.
Дишащите.
Оставете ни!
- Оставете ни! Пуснете ни! - Не!
Мамо, това е земетресение.
Не скъпа, не може да бъде.
Кингсвил, не е земетръсна зона.
Защо по дяволите ЦКБ имат нужда от военни самолети?
Връщат се.
Бяха казали, всички да се върнат в града.
Мамо, тате, идват!
- Хайде, да се махаме от тук! - Хайде, хайде, хайде!
Не, не, не! Много е далеч!
- Начално училище Кингсвил! - Какво?
Там има бункер!
- Но не знам дали е безопасно. - Сигурно е по-безопасно. Да тръгваме.
Хайде!
Хайде, вървете. Хайде.
- Къде е? - Там!
- Къде е вратата? - Там!
- Идват! Бързо! - Побързай, Рей!
Да тръгваме. Хайде. Хванах те. Хайде! Хайде!
Клер! Затвори вратата!
Добре ли си? Добре ли си, Клер?
Да.
- А, вие? - Да. Да.
Ние... Добре сме. Добре сме.
Тук има всичко.
Виж всичката тази храна.
Зоуи.
Виж това.
Тук...
- Има книги, игри и... - Тате?
Има много играчки.
Колко време трябва да останем тук?
Не знам.
Надявам се, да не е за дълго.
Трябва да изчакаме докато не се изчисти всичко.
След това...
Скъпа, това, което се случи горе беше грешка.
Това е ужасна, ужасна грешка.
Не беше грешка.
Порязах се на вратата.
Вирусът, трябва да е във въздуха.
Всички сме заразени.
Умолявам ви, оставете ни.
- Не! - Оставете ни.
Ако ни сътрудничите и ни отговаряте на въпросите...
...ще направя каквото мога, за да помогна на вас и дъщеря ви.
- Разбрахте ли? - Да, разбрах.
От колко време бяхте в убежището, преди да ви намерим?
- От самото начало. - Свързахте ли се с някого?
- Семейство? Съседи? - Само ние бяхме.
Баща ми каза, че сме само ние.
Зоуи. Имам дъщеря на твоите години.
Много жалко.
Какво! Какво правите? Казахте, че ще помогнете.
- По мой сигнал. - Не я докосвайте.
Не я докосвайте.
Мамо, не губи контрол!
- Не се доближавайте! - Много е опасно!
Стойте далеч, стойте далеч, стойте далеч!
Трето правило: Не губи контрол. Стойте далеч.
Не забравяй второто правило, Клер.
Каквото и да стане не трябва да губим контрол.
Трябва да запазим спокойствие.
Не позволявай на гнева да те контролира.
Не, не, не, не!
Различни са от нас и за това ги е страх като нас.
- Ние не сме животни. - Понякога истината се крие от нас.
- Тате! Пусни ме! - Елате, хайде!
Огън!
До всички единици, тук е ЕКО едно.
Мишената е повалена. Мишената е повалена.
Колко жертви?
Четири жертви. Две от мишените са задържани.
Среща с хеликоптера извън границата.
- Идваме. Останете в готовност. - Помощта е на път.
Бягай, мамо!
Спри!
Няма нужда да я убиваш. Опасността премина.
В безопасност...
Спомни си второто правило, Зузу.
Спомни си второто правило. Можем да сложим край на това.
Можем да сложим край. Можем да сложим край, Зузу.
Можем да сложим край. Зоуи. Ето така.
Върни се към мен.
Върни се към мен. Зоуи.
Ето, ето така.
- Мамо. - Да, аз съм.
- Спаси ме, предпази ме. - Знам.
- Нарече ме "Зоуи". - Да. Ела тук.
Хайде. Трябва да тръгваме. Внимавай.
Наранила си се. Ела.
Благодаря ти.
Какво ще правим с него?
Да го оставим да живее.
Мамо. Виж.
Тате!
Тате.
Обичам те.
Тате.
Не мога да те оставя.
И ако... Няма да ходя на далеч.
Когато пожелаеш, можеш да ме посетиш.
Да.
Ще отидеш на пътешествие.
Тате? Там ли си?
Там ли си?
Не, тате!
Не! Не!
Не можем да останем тук, скъпа. Трябва да тръгваме.
- На къде? - Трябва да се скрием.
Мамо? Мамо?
Будна ли си? Мамо? Мамо?
Зоуи. Какво правиш по това време?
Отиди да спиш.
Не мога. Олив, се е уплашила.
Какъв е проблемът? Какво и има на, Олив?
Чухме нещо. Май се приближава, дишащ.
Не, скъпа. Просто си сънувала кошмар.
Бързо, скрий се.
Марко!
- Марко! - Поло?
- Джоуи Нири? - Намерих ви.
Кой е долу?
Къде беше, Джоуи? Боже Господи.
Тед.
Чакай. Хайде, ела. Няма проблем.
- И те ли са различни като нас? - Да. Но това е нормално тук.
Елате, хайде.
- Виждаш ли? - Кое?
Слънцето.
Това означава, че е 302. 302-ри ден.
Не дни.
Превод: velito1978 и djaneshko.